Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Linda Howington, 2013

Translation © Kateřina Orlová, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SHADOW WOMAN

přeložila Kateřina Orlová

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-564-6

Joyce, své sestře.

Miluju tě. Chybíš mi. Odpočívej v pokoji.

Prolog

San Francisco. Před čtyřmi lety.

Jedenáct večer. Prezident a jeho manželka, Eli a Natalie Thorndikeovi, se rozhodli strávit večer v hotelovém apartmá. Měli za sebou dlouhý den. Prezident letěl přes celé Státy, aby jej ihned pohltil příval předvolebních projevů (jež sice neměly být předvolebními projevy, ale všechny jimi byly), které vyvrcholily opulentní benefiční večeří, kde jedno jídlo přišlo na deset tisíc dolarů. První dáma mu byla po celou dobu po boku, po celou dobu na sedmicentimetrových jehlách.

Laurel Roseová, již jedenáct let veteránka, v současné době sloužící jako ochranka první dámy, byla tak unavená, že už sotva viděla, ale konečně měla po směně. Neměla střevíce na vysokých podpatcích, přesto ji nohy bolely jako čert. Cestou do svého pokoje, umístěného kousek od prezidentského apartmá, aby byla v případě potřeby rychle k dispozici, se snažila nekulhat. Agenti, kteří měli službu, se zdržovali ve dvou pokojích. Jeden se nacházel přímo naproti, druhý byl dveřmi spojený s apartmá, odkud se dveře zamykaly. Tuhle třetí směnu jim nezáviděla, ale protože POTUS a FLOTUS zalezli do svých pokojů, přece jenom si mohli aspoň trochu oddechnout.

Zabrali celá tři podlaží hotelu, to prostřední prezident s manželkou. Ubytovaní hosté se museli přestěhovat do jiných pokojů, schodiště a výtahy byly zajištěné, personál prověřený a schválený a budovy na druhé straně ulice zabezpečené. V oblasti byly kontaktovány všechny známé zdroje rizik, aby jim bylo sděleno, že je sleduje Tajná služba. U většiny se došlo k závěru, že riziko z jejich strany nehrozí. Služba se postarala o maximální bezpečí prezidentské dvojice.

To neznamená, že se nemůže nic stát; znamená to jen maximální omezení možnosti, že se může něco stát. Laurel měla vždycky někde v hloubi duše stísněný pocit, jenž jí připomínal, že se vždycky může něco stát. Do určité míry byla v neustálém napětí.

„Nějak pajdáš,“ poznamenal kolega Tyrone Ebert, který šel v těsném závěsu za ní. Tolik jsem se snažila zatajit, jak mě ta noha bolí, pomyslela si otráveně. Prosvěcoval ji svým typickým pronikavým pohledem, a tak to nehodlala zapírat. Působil poněkud zlověstně, ty jeho temné, vševidoucí oči, jež však samy nic neprozradily. Ovšem jeho břitkým instinktům Laurel důvěřovala. Dosud ani nejevil známky vyhoření, což velmi oceňovala, protože u ní to viselo na vlásku.

„Jo, dneska to bylo dlouhý.“

To ovšem není nic nového. Všechny dny jsou dlouhé. Co služba přešla z ministerstva financí pod vnitro, šlo všechno podle jejího názoru do háje. Ne že by to dřív byl nějaký med – řízení Tajných služeb je oxymóron. Pravdě je bližší neřízení. Teď jsou však hodiny delší, morálka v hajzlu, vybavení mizerné a další objekt jejího zostřeného zájmu, tedy matka, která žije v Indianapolisu, stárne a její schopnost postarat se o sebe slábne. Laurel žádala o přeložení do Indianapolisu, ale i když tam bylo volné místo, šance byla mizivá. Takhle to zkrátka chodí. Nemá-li člověk vliv a nezná někoho, kdo tahá za nitky, nejspíš se vyhovění žádosti nedočká.

Laurel nemá potřebný vliv. Nesnáší politikaření, nikdy nepřistoupila na něčí hru. Teď až příliš jasně vidí, že se její kariéra v Tajné službě chýlí ke konci. Další zásadní problém: kvůli stupidnímu přístupu si služba nedokáže udržet kvalitní lidi. Laurel moc dobře ví, že vzdor nedostatečným financím, nedostatečnému personálnímu obsazení, zastaralé výzbroji a prodlužující se pracovní době je dobrou agentkou. Už to ale dál nevydrží. Tedy už ne moc dlouho. Zatím ještě nedospěla ke konečnému rozhodnutí.

Svým způsobem to je skvělá práce. Plat nic moc, ale práce skvělá. Má hrozně ráda to, co dělají, a dovede se odříznout od emocí, takže je jí vcelku jedno, kdo sedí v Oválné pracovně. Důležité jsou povinnosti. První dámu mít ráda nemusí. Musí ji chránit. Práce by byla jednodušší, kdyby byli Thorndikeovi milejší. Aspoň nebyli tak úděsní jako některé předchozí prezidentské rodiny, pokud ovšem chtěla věřit povídačkám, které se k ní donesly. Natalie Thorndikeová není neomalená, není požitkářská ani nenávistná. Problém je spíš v tom, že na agenty, kteří ji chrání, nepohlíží jako na lidi. Je pyšná a chladná, odměřená. Někdy by Laurel radši, kdyby paní Thorndikeová byla požitkářská, protože tím by byla služba zajímavější.

Prezident je naprosto stejný, chladný a odměřený, vyjma politiky ode všeho odtržený. Na kameru nebo při kampaních z něj vyzařuje srdečnost a sympatičnost, je to ale znamenitý herec. V soukromí je vypočítavý a manipulativní, což ovšem paní Thorndikeové zřejmě nevadí. Občas jsou spolu na kordy. Agenti to poznají v okamžiku, kdy příslovečný chlad klesne na bod mrazu. Kromě toho nejsou patrné žádné vnější známky neshod, žádné hlasité hádky, verbální útoky, žádné třískání dveřmi. Slavné politické dvojici to povětšinou šlape jako hodinky. Ostatně jejich svornost je dostala až do Bílého domu, kde chtějí strávit ještě jedno volební období. Díky prezidentovým pragmatickým instinktům a vlivné rodině první dámy budou patřit k vnitřním politickým kruhům a hromadit bohatství a moc ještě mnoho dalších let, kdy už prezident nebude ve funkci.

„Ahoj ráno,“ rozloučil se Tyrone a zmizel v pokoji.

„Dobrou noc,“ odpověděla automaticky, trochu překvapená, že toho tolik řekl. Nepotrpí si na zbytečné řeči, není příliš společenský. Dokonale plní své povinnosti, ale jinak o něm vlastně skoro nic neví. Pracuje vedle něj už dva roky, co přišel k ochrance první dámy, a – když o tom tak přemýšlí – doteď ani neví, jestli je ženatý. Prstýnek nemá, ale to nemusí vůbec nic znamenat. Pokud je ženatý nebo s někým žije, nikdy se o tom nezmínil. Na druhou stranu o ni ani o žádnou jinou agentku jedinkrát okem nezavadil. Tyrone je… samotář.

Laurel si cestou do pokoje, který byl na protější straně chodby a o dva dál než ten jeho, poprvé uvědomila, že ji cosi s ním spojeného nepatrně rozechvívá. Z profesionálních důvodů to potlačovala, teď však, když si přiznala, že tu už nejspíš dlouho nebude, dovolila podvědomí, aby popustilo uzdu této přitažlivosti.

Líbí se jí. Není hezký, ale je velice zvláštní, působí až nelítostně, nebezpečně. Tyronea by v davu nikdo nepřehlédl. Je vysoký a svalnatý a jeho pohyby prozrazují kultivovanost a sílu, jež je vidět u profesionálních sportovců nebo vojáků zvláštních jednotek. Tělesně je pro ni symbolem dokonalosti. Je ráda v jeho přítomnosti, ač toho moc nenamluví. A důvěřuje mu, což je důležité.

Strčila kartu do škvíry a otočila koulí. Rozzářilo se zelené světlo a vstoupila do chladu pokoje. Lampička na nočním stolku a světlo v koupelně svítily, stejně jako když odešla. Přesto místnost zkontrolovala, protože dvojí kontrola je její chleba. Všechno bylo normální.

S úšklebkem odkopla boty a s úlevným zaúpěním si postupně protočila oba kotníky, vyklenula chodidla, protáhla vazy. Plosky ji však stále pálily. Pomůže jedině to, že jim dá pohov, což chce udělat co nejdřív.

Svlékla si sako, hodila ho na postel a už se chystala sundat podpažní pouzdro, když zaslechla slaboučké pop-pop-pop. Nemusela se zastavit a poslouchat, nemusela přemýšlet. Ví, co ten zvuk znamená. V mžiku se jí do žil nahrnul spalující adrenalin. Automaticky skočila ke dveřím a vyhrnula se ven. Před sebou spatřila Tyronea, stejně jako ona držel zbraň v ruce, jak se plnou rychlostí řítí chodbou k prezidentskému apartmá. Nebyli sami. Noční směna se vyvalila z pokoje, který obývala, a velitel prezidentovy ochranky Charlie Dankins se snažil rozkopnout dvoukřídlé dveře.

Bože. Uvnitř se střílí.

Dveře a zámky byly pevné. Charlie už měl za sebou několik pokusů, když u něj stanuli Laurel, Tyrone a houf dalších agentů. Tyrone se postavil vedle Charlieho a křikl: „Teď.“ Kopli společně a spojená síla dveře konečně vyrazila. Agenti se rozlétli, zbraně odjištěné, a briskně se hnali hledat útočníka.

Místnost byla prázdná. Nic neslyšela, což bylo ještě děsivější, ale v uších jí duněl vlastní tep, a tak možná přehlušil jakýkoli jiný zvuk. Dveře vpravo do ložnice prezidentovy manželky byly otevřené, Laurel však potlačila puzení vystřelit. Momentálně byl prvořadý prezident, což znamená, že velí Charlie.

Dveře vlevo do prezidentovy ložnice byly zavřené. Charlie bystře zhodnotil situaci. Dokud nevěděli, kde se prezident nachází, nemohli nic předpokládat. Ukázal na Laurel, Tyronea a další členy ochranky první dámy a naznačil, aby prozkoumali její polovinu apartmá, a s ostatními se vrhl na prezidentovu část.

Jeho strategie byla správná. Ochranka se bezpočtukrát nacvičeným způsobem přesunula k ložnici paní prezidentové.

Lampy byly zhasnuté, ale na naleštěnou mramorovou podlahu a luxusní orientální kobereček dopadalo světlo z otevřené koupelny. Přesně rozmístění vtrhli do pokoje a na místě se zastavili. Natalie Thorndikeová stála bez hnutí na druhé straně pohovky, levým bokem natočená k nim.

Laurel vešla do místnosti zleva s vedoucím skupiny Adamem Heyesem po pravici a s Tyronem vedle Adama zprava. Adam vyhoukl: „Paní, jste…“

Vzápětí zjistili, že před první dámou na podlaze někdo leží, někdo s tmavými hustými vlasy, již značně šedivými. Prezident.

Několik dalších vteřin bylo rozsekáno na tryskové záblesky, jako by se čas proměnil ve stroboskopické světlo.

Záblesk.

Paní Thorndikeová se otočila a vtom spatřili v její ruce zbraň.

Záblesk.

Laurel měla jen zlomek vteřiny, kratičké ustrnutí na to, aby zachytila hrozivou prázdnotu ve tváři první dámy. Vzápětí se zablýsklo ústí pistole. To, co bylo v dálce slyšet jako pouhé pop, v omezeném prostoru hotelového pokoje zařvalo nekonečným třaskavým duněním, jak první dáma vystřelila a s prstem cukajícím na spoušti pálila dál.

Záblesk.

Do Laurel se opřela obrovská síla a srazila ji zády k zemi. V jakémsi vzdalujícím se světě si uvědomila, že dostala zásah. Dokonce věděla, že umírá.

Záblesk.

V několika dalších zlomcích sekund měla záblesky ostrého vědomí. Adam se skácel také, rozvalený vedle ní. Pohasínajícíma očima zachytila Tyroneův výraz, nehybný a chmurný, když vystřelil vlastní zbraní.

Udělal, co musel udělat.

Bože můj, pomyslela si Laurel.

Možná to byla modlitba, možná výraz hrůzy, který si nedokázala plně uvědomit. Záblesky ustaly. Lehce vydechla a tiše zemřela.

Zavraždění prezidenta Spojených států vlastní manželkou a její následné usmrcení z rukou Tajné služby poté, co na ně otočila zbraň, zabila členku své ochranky a zranila dalšího z agentů, byla pro duši národa příliš velká rána, než aby to dokázala pochopit. Celá země byla v šoku, mechanismy řízení státu běžely automaticky dál. Na druhé straně vlasti byl viceprezident William Berry uveden do úřadu téměř v okamžiku, kdy se zpráva o prezidentově smrti dostala do tiskové agentury. Ozbrojené síly byly uvedeny do stavu nejvyšší pohotovosti pro případ, že by to byl začátek dalekosáhlejšího útoku. Postupně však byl z jednotlivostí poskládán nechutný obrázek.

Ve skutečnosti jím byla fotografie nalezená v zavazadle první dámy, na níž byl prezident zachycený in flagranti s její sestrou. Whitney Porterová Leightmanová, o čtyři roky mladší než paní prezidentová a po zásluze vlivná ve Washingtonu, se okamžitě odebrala do ústraní. Senátor David Leightman, její manžel, pronesl jediné: „Smrt prezidenta je tragédií pro celý národ.“ Nepodal žádost o rozvod, ani to nikdo ze zasvěcených v Kapitolu neočekával. Bez ohledu na situaci byla jeho žena členkou vlivné rodiny Porterových a on si nehodlal podříznout politické hrdlo jen proto, že se prezident pelešil s jeho chotí.

Hrstka lidí se tázala, co že to první dámě ruply nervy, když ten poměr nebyl tak docela tajemstvím a musela o něm už nějakou dobu vědět. Nakonec se všeobecně usoudilo, že se to už nikdo přesně nedozví.

Agentka Tajné služby Laurel Roseová byla pohřbena s veškerou poctou a její jméno zvěčněno spolu s ostatními, kteří položili život při výkonu služby. Adam Heyes utržil závažná zranění, z nichž se zotavoval několik měsíců, a musel odejít. Agent Tyrone Ebert, jenž zastřelil a usmrtil první dámu, po několika měsících bez jakéhokoli rozruchu rezignoval.

A vláda vládla, kolečka se otáčela, papíry šustily, počítače hučely.

První kapitola

Ráno jako každé jiné. Lizette Henryová – pro příbuzné a kamarády v dětství kdysi Zette-džette – se jako vždy vykulila z postele v 5:59. Minutu předtím, než měl spustit budík. V kuchyni právě časovač kávovaru spustil přípravu kávy. Lizette zívla a šla do koupelny, pustila vodu ve sprše a než se zchladila, musela si odskočit. Než se vymočila, měla voda ve sprše správnou teplotu.

Ráda začínala každé ráno příjemnou, uvolňující sprchou. Nezpívala si, nic si neplánovala, nedělala si starosti s politikou ani ekonomikou ani s čímkoli jiným. Když byla ve sprše, dávala všechno k ledu – lépe řečeno pouštěla k vodě.

Toho červencového rána, kdy už měla postup tak vybroušený a precizně vyladěný, že se ani nemusela dívat na hodiny, aby kdykoli věděla, kolik je hodin, se sprchovala právě tak dlouho, aby kávovar dokončil přípravu nápoje. Pak si ovázala ručníkem mokré vlasy a druhým se osušila.

Otevřenými dveřmi koupelny ji do kuchyně zvala báječná vůně kávy. Zrcadlo v koupelně bylo zamlžené párou, ale než si vypije první ranní šálek, bude čiré. Zahalila se do krátkého froté županu, bosky přeťapkala do kuchyně a ze skříňky vytáhla hrnek. Kávu má ráda sladkou a světlou, a tak do něj dala nejdřív cukr a mléko a pak směs přelila horkým nápojem. Bylo to podobné, jako by ráno začínala zákuskem, což byl rozhodně příjemný start do nového dne.

Kávu si odnesla do koupelny, aby mohla upíjet, než si vyfouká vlasy a trochu se nalíčí, jak byla zvyklá.

Hrnek postavila na toaletku. Z hlavy sundala ručník, sehnula se a začala si energicky třít tmavě hnědé, po ramena dlouhé vlasy. Narovnala se, odhodila vlasy, otočila se k zrcadlu – a dívala se na cizí tvář.

Vlhký ručník jí vypadl z náhle ochablých rukou a sesunul se na podlahu k jejím nohám.

Kdo je ta žena?

To není ona. Lizette přece ví, jak vypadá, a to není její odraz. Otáčela se před zrcadlem jak zběsilá. Pátrala po ženě zobrazené v zrcadle, připravená se přikrčit, připravená utéct, připravená bojovat za svůj život, ale nikdo tam nebyl. Byla sama v koupelně, sama v domě, sama…

Sama.

To slovo jí ševelilo v mysli, jen coby stín sotva vnímaného zvuku. Otočila se zpátky k zrcadlu. Probojovávala se zmatením a hrůzou, zkoumala tu novou osobu, jako by to byla spíš sokyně než… Než co?

Nebo kdo?

Vůbec nic nechápala. Zrychlil se jí dech, mělce oddechovala. Zvuk to byl vzdálený a splašený. Co se to sakra děje? Nemá amnézii. Ví, kdo je a kde je, pamatuje si dětství, kamarádku Dianu a další spolupracovníky. Ví, jaké má šaty ve skříni a co si chce dneska vzít na sebe. Pamatuje si, co měla včera k večeři. Má pocit, že si pamatuje všecko – krom té tváře.

To není ona.

Rysy, jak si je vybavuje, měla měkčí, oblejší, možná dokonce hezčí, i když tvář, na kterou se dívá, je atraktivní. Možná kostnatější. Oči jsou totožné: modré, stejně vzdálené, možná hlouběji posazené. Jak je to možné? Jak to že má hlouběji posazené oči?

Co ještě zůstalo? Naklonila se blíž k zrcadlu a hledala světlý flíček vlevo na bradě. Ano, je tam, kde vždycky byl. Tmavší, když byla mladší, teď téměř neznatelný, ale je tam.

Všechno ostatní je… nepatřičné. Nos má tenčí a ostřejší; lícní kosti vystouplejší, nápadnější, než by měly být; čelist hranatější, bradu výraznější.

Byla tak popletená a vylekaná, že jen nehybně stála, neschopná činu, kdyby náhodou věděla jakého. Zírala do zrcadla a hlavou se jí honily myšlenky ve snaze přijít na nějaké rozumné vysvětlení.

To přece není ona. Co by za tím mohlo být? Pokud by měla nehodu, po níž by jí museli radikálně změnit tvář, nehodu by si pamatovat nemusela, ale zcela jistě by si pamatovala všechno potom. Věděla by, že byla v nemocnici a prodělala spoustu operací, upamatovala by se na rehabilitaci. Někdo by jí o tom všem musel říct, i kdyby byla po celou dobu léčby v bezvědomí. Ale ona nebyla v bezvědomí. Nikdy.

Pamatuje si svůj život. Nezažila žádnou havárii kromě té v osmnácti, při níž se zabili její rodiče a která jí obrátila život naruby, ale tenkrát v autě neseděla. Vypořádala se s důsledky, vypořádala se s drtivým žalem, s pocitem, že se nespoutaná vznáší v černém prostoru života, během jednoho okamžiku zbavená veškerého někdejšího bezpečí.

Teď měla tentýž pocit neuchopitelné nepatřičnosti, kdy nevěděla, co má dělat. Nedokázala postihnout všechny významy najednou, neuměla pochopit, jak moc to postihuje všechno, co ví.

Možná se zbláznila. Možná ji v noci trefilo. Ano. Mozková mrtvice. To by dávalo smysl, protože přitom by mohla mít poruchu paměti. Usmála se. V zrcadle pozorovala, že se jí rovnoměrně zvedly oba koutky úst. Mrkla jedním okem, potom druhým. Zvedla paže. Obě ji poslouchaly. Předpokládala, že by si během sprchování a mytí vlasů všimla, kdyby jedna ochabla.

„Deset, dvacet, jedna, čtyřicet dva, osmnáct,“ šeptala. Počkala třicet vteřin, pak slova zopakovala. „Deset, dvacet, jedna, čtyřicet dva, osmnáct.“ Nebyla si jistá, zda řekla stejná čísla ve stejném pořadí, ovšem kdyby měla mozkovou příhodu, dokázala by to posoudit?

Mozek a tělo byly podle všeho v dobré kondici, což iktus pravděpodobně vylučovalo.

Co teď?

Někomu zavolá. Komu?

Dianě. Samozřejmě. Nejlepší kamarádka bude vědět, třebaže si Lizette nebyla jistá, jak má otázku formulovat. Ahoj, Di. Až přijdu dneska do práce, prohlídni si mě a řekni mi, jestli mám stejný obličej jako včera, jo?

Nápad to byl absurdní, ale potřeba naléhavá. Lizette byla na cestě k telefonu, když vtom ji k zemi přikoval panický strach.

Ne.

Nikomu volat nebude.

Kdyby zavolala, oni by se to dozvěděli.

Oni? Kdo jsou „oni“?

V tu ránu ji polil pot a v křeči se jí zvedl žaludek. Dopotácela se zpět do koupelny a jen tak tak stihla přiskočit k záchodové míse, protože to v sobě neudržela. Jakmile zvrátila trochu kávy, kterou vypila, sevřela si břicho. Zachvátilo ji totiž prázdné dávení, které nepřestávalo. Za očima ji bodala ostrá bolest, tak silná, až jí slzy zamžily zrak a smáčely tváře.

Když křeče ustaly, vysíleně si sedla na chladnou podlahu a sáhla po toaletním papíru, aby si utřela oči a vysmrkala se. Příšerná bolest za očima polevila, jako by povolil vnitřní svěrák. Zatímco těžce oddechovala, zavřela oči a nechala padnout hlavu vzad, aby se zapřela o zeď. Byla tak vyčerpaná, že měla pocit, jako by právě doběhla třicet kilometrů.

Třicet kilometrů? Jak může vědět, jak by se cítila po třicetikilometrovém běhu? Neběhá, nikdy neběhala. Příležitostně chodí pěšky a jako dítě jezdila trochu na koni, ale pohyb ji rozhodně nijak zvlášť nebere.

Bodavá bolest za očima se vrátila, žaludek se jí rozhoupal. Ústy nasála vzduch a silou vůle se snažila zabránit dalšímu nutkání. Přiložila si prsty na vnitřní koutky očí a silně stiskla, jako by chtěla bolest vytlačit. Tlak patrně zabral; bodání se zmírnilo, stejně jako předtím.

Nevolnost a bolest hlavy jí však byly svým způsobem útěchou. Možná je prostě nemocná. Možná chytla nějakou zvláštní virózu, kvůli níž má halucinace. To, co viděla v zrcadle, nebylo nic jiného než halucinace.

Ale ona se necítila nemocná. A to je divné. Zvracela tak silně, až jí z toho bolely břišní svaly, v hlavě jí bušilo, a přesto se necítila nemocná. Teď když bylo po všem, se dostavil naprosto skvělý pocit.

Byla naštvaná, protože se jí zhroutil zaběhnutý řád. Už měla být učesaná a nalíčená. Nesnášela, když cokoli narušovalo její časový plán. Byla tak sešněrovaná, že švýcarské hodinky jsou vedle ní úplně jankovité…

Moment. Sešněrovaná? Ona? Kdy se tohle stalo? Vždyť je to úplně pochybené, jako by přemýšlela o někom jiném.

Vtom se jí znovu prudce zvedl žaludek. Padla na kolena a nahnula se nad toaletu, dávila, útroby se jí obracely, z úst kapaly sliny. Tentokrát ji dloubavá bolest za očima oslepovala. Chytla se okraje umyvadla, aby se nesesypala na podlahu a nepraštila hlavou o záchodovou mísu. Ač byla nevolnost a bolest ukrutná, někde v hloubi pociťovala při té představě nemístnou humornost situace.

Křeče postupně odeznívaly. Teď se už opravdu složila, ale alespoň dopadla na zadek. Opřela se zády o skříňku, zaklonila hlavu a zavřela oči. Mentálně sledovala, jak bolest odplývá ve viditelných vlnách.

Evidentně někde něco chytila. Stejně tak je jasné, že nemůže jít do práce. Nejenže se nehodlá přede všemi předvádět, jak se jí zvedá žaludek, nebo dokonce jak zvrací, ale taky nechce nikoho nakazit. Až by se kolegové uzdravili, vrhli by se na ni s baterkami a vidlemi.

Celé je to bláznivé. Nikdy přece nepřemýšlela o lůze s vidlemi, natož aby jí přišlo bůhvíjak zábavné mít hlavu v míse. Myslela na práci a kamarádky, aby měla doma čisto a vyprané prádlo. Myslela na naprosto normální věci.

Bolest znovu zaútočila, už ne tak ostrá, nikoli oslepující, ale zase se ozvala za očima. Strnula, čekala, až si ji ta potvora vezme. Obrátil se jí žaludek, brzy se však uklidnil. Bolest ustupovala.

Musí zavolat do práce, aby se omluvila kvůli nemoci. Bude to poprvé od té doby, co pracuje v Becker Investments. Maryjo Winchellová, vedoucí oddělení, má na tyhle věci služební mobil. Lizette je svědomitý člověk, a tak má tohle Maryjino číslo uložené v mobilu.

Oni to vědí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

První kapitola