Světlo, které pohaslo

Vyúčtování

Ivan Krastev, Stephen Holmes

Z anglického originálu The Light that Failed: A Reckoning, vydaného nakladatelstvím Allen Lane roku 2019, přeložil Ladislav Nagy

Vydala Univerzita Karlova, Nakladatelství Karolinum

www.karolinum.cz

Praha 2020

Edici Politeia řídí Milan Znoj a Michal Pullmann

Redakce Anna Kudrnová

Grafická úprava Jan Šerých

epub a mobi Stará škola (staraskola.net)

První české vydání

© 2020 by Ivan Krastev & Stephen Holmes

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Translation © Ladislav Nagy

ISBN 978-80-246-4652-7 (epub)

ISBN 978-80-246-4651-0 (mobi)

ISBN 978-80-246-4607-7 (pdf)

ISBN 978-80-246-4595-7 (print)

OBSAH

1. Napodobování a jeho nespokojenci

2. Kapitola první – Papouškující mozek

3. Kapitola druhá – Napodobování jako pomsta

4. Kapitola třetí – Imitace jako vyvlastnění

5. Konec jedné epochy

6. Poděkování

7. Rejstřík

Napodobování

a jeho nespokojenci

Všichni se rodíme jako originály –

proč tolik z nás umírá jako kopie?

Edward Young

Včera byla budoucnost lepší. Věřili jsme, že rok 1989 oddělil „minulost od budoucnosti téměř stejně jasně, jako Berlínská zeď oddělovala Východ od Západu“.[1] Měli jsme problém „představit si svět, který by byl výrazně lepší než ten náš, nebo jinou budoucnost než demokratickou a kapitalistickou“.[2] Dnes takto už nepřemýšlíme. Většina z nás má potíž představit si budoucnost – a to dokonce i na Západě –, která bude bezpečně demokratická a liberální.

S koncem studené války se vzedmula obrovská naděje na celosvětové rozšíření liberální kapitalistické demokracie.[3] Geopolitická scéna vypadala připravená na představení ne nepodobné Shawovu Pygmalionu, tedy optimistické a didaktické hře, v níž profesor fonetiky během velmi krátké doby naučí chudou květinářku mluvit jako královna a cítit se pohodlně ve vybrané společnosti.

Zaujatí pozorovatelé předčasně oslavili integraci Východu do Západu, ovšem vzápětí si uvědomili, že to představení, jehož jsou svědky, se neodehrává podle jejich očekávání.[4] Jako kdyby namísto Pygmalionu svět přihlížel inscenaci Frankensteina Mary Shelleyové, pesimistického a didaktického románu o muži, který se rozhodl hrát si na Boha a z replik částí lidského těla vytvořil humanoida. Jenže nepovedený android se cítil odsouzený k samotě, neviditelnosti a odmítnutí. Svému stvořiteli záviděl pro něj nedosažitelné štěstí, a tak se začal mstít na jeho přátelích a rodině, zcela rozvrátil jejich svět a zanechal po sobě jen výčitky svědomí a zlomená srdce coby dědictví pomýleného pokusu stvořit uměle člověka.

Tato kniha si klade za cíl vyprávět příběh o tom, jak se liberalismus nakonec stal obětí svého halasně vyhlašovaného úspěchu ve studené válce. Na povrchní úrovni spočívala chyba v řadě hluboce destabilizujících politických událostí: útoky na newyorské Světové obchodní centrum z 11. září, druhá irácká válka, finanční krize z roku 2008, ruská anexe Krymu a intervence na východní Ukrajině, nemohoucnost Západu, když se situace v Sýrii vyvinula v humanitární katastrofu, migrační krize v Evropě v roce 2015, referendum o brexitu a zvolení Donalda Trumpa americkým prezidentem. Aureolu úspěchu liberální demokracie ve světě po studené válce rovněž zastínil čínský ekonomický zázrak, řízený politickým vedením, které se ani nenamáhá předstírat, že by bylo liberální nebo demokratické. Pokusy zachránit dobré jméno liberální demokracie tím, že se bude stavět do příznivého kontrastu proti nezápadním autokraciím, byly podkopávány flagrantním porušováním liberálních norem, jako tomu bylo v případech mučení zajatců nebo zjevného selhávání demokratických institucí uvnitř samotného Západu. Je ostatně výmluvné, že otázka atrofie a zániku demokracií je mezi liberálními badateli dnes tou nejdiskutovanější.[5]

Své někdejší kouzlo ztratil i samotný ideál „otevřené společnosti“.[6] Pro mnoho zklamaných občanů dnes otevřenost světu skýtá více důvodů k úzkosti než k naději. Když padla Berlínská zeď, existovalo po celém světě pouze šestnáct hranic vytyčených nějakou formou plotu. Dnes na Zemi stojí nebo je budováno pětašedesát opevněných hranic. Podle expertky Quebecké univerzity Elisabeth Valletové téměř třetina zemí světa na svých hranicích buduje nějaké bariéry.[7] Tři desetiletí po roce 1989 se tak ukázala být jakýmsi obdobím „mezi zdmi“, krátkým intervalem mezi dramatickým svržením Berlínské zdi, které vyvolalo fantazie o světě bez hranic, a globální mánií budovat zdi v podobě bariér z betonu a ostnatého drátu ztělesňujících existenciální (byť někdy imaginární) obavy.

Většina Evropanů a Američanů se dnes rovněž domnívá, že životy jejich dětí budou méně blahobytné a šťastné než ty jejich.[8] Víra veřejnosti v demokracii prudce upadá a zavedené politické strany se buď rozpadají, nebo jsou zatlačovány do pozadí amorfními politickými hnutími a populistickými autoritáři, což vyvolává pochybnosti o vůli organizovaných politických sil bojovat v dobách krize o přežití demokracie.[9] Elektoráty v části Evropy a Ameriky, vyděšené fantomem masivní migrace, stále častěji přitahuje xenofobní rétorika, autoritářští vůdci a militarizované hranice. Tito lidé nevěří, že budoucnost bude pozdvižena liberálními myšlenkami vyzařujícími ze Západu, naopak mají obavu, že dějiny jednadvacátého století budou těžce poznamenány miliony lidí hrnoucích se na Západ.[10] Lidská práva, kdysi vzývaná jakožto hráz proti tyranství, jsou nyní obviňována, že překáží demokratickému světu v účinném boji proti terorismu. Obavy z konce liberalismu jsou tak naléhavé, že citace Yeatsovy básně „Druhý příchod“, napsané v roce 1919 po jednom z nejděsivějších konfliktů lidských dějin, se v roce 2016 stala téměř povinným refrénem politických komentátorů.[11] Sto let poté, co je Yeats napsal, se tato slova stala mantrou znepokojených obránců liberální demokracie po celém světě: „Vše rozpadá se, střed se zevnitř hroutí; / chaos a zmatek zaplavily svět.“[12]

Ve svých pamětech Svět, jak je se nejbližší spolupracovník a osobní přítel Baracka Obamy Ben Rhodes svěřuje, že toho dne, kdy Obama opustil Bílý dům, ho nejvíce znepokojovala otázka: „Co když jsme se mýlili?“[13] Nejistota nespočívala v tom „co se nepovedlo?“ nebo „kdo udělal chybu?“ Stejně tak otázka Hillary Clintonové „co se stalo?“ nebyla tou nejnaléhavější záhadou, již by bylo třeba rozluštit. Obamova mnohem znepokojivější otázka zněla: „Co když jsme se mýlili?“ To jest, co když liberálové špatně interpretovali povahu období po studené válce? „Co když jsme se mýlili?“ je správná otázka, a právě na ni jsme se rozhodli odpovědět v této knize.

Pro nás dva je to rovněž otázka navýsost osobní. Ten starší z nás, Američan, se narodil rok po vypuknutí studené války a na střední škole se učil, že právě vybudovaná Zeď je ztělesněním netolerance a tyranie. Ten mladší, Bulhar, se narodil na druhé straně hranice Východ–Západ nějaké čtyři roky po vybudování Zdi a vyrostl ve víře, že strhávání zdí je cestou k politické a individuální svobodě.

Pocházíme z odlišných prostředí, nicméně oba dva jsme léta žili ve stínu Zdi a její demolice, dramaticky přenášená televizí, se ukázala jako klíčový okamžik našich politických a intelektuálních životů. Naše politické smýšlení významně ovlivnila nejprve Berlínská zeď a později její absence. Iluze, že konec studené války je počátkem věku liberalismu a demokracie, byla i naší iluzí.

Tato kniha představuje náš pokus pochopit nejen to, proč jsme kdysi tak ochotně této iluzi podlehli, ale též to, jak přemýšlet o světě zaplaveném přílivovou vlnou neliberální a antidemokratické „anarchie“.

Vědomí konce

Před třemi dekádami, v roce 1989, vyjádřil pregnantně ducha doby jeden představitel amerického ministerstva zahraničí. Studenou válku prohlásil prakticky za skončenou už několik měsíců před tím, než Němci radostně tančili na ruinách Berlínské zdi. Drtivé vítězství liberalismu nad komunismem zpečetilo desetiletí ekonomických a politických reforem zavedených v Číně Teng Siao-pchingem a v Sovětském svazu Michailem Gorbačovem. Eliminace „marxisticko-leninské alternativy k liberální demokracii“, argumentoval Francis Fukuyama, signalizovala „totální vyčerpání životaschopných systematických alternativ k západnímu liberalismu“. Komunismus, vzývaný marxisty jakožto vyvrcholení „Dějin“ v hegeliánském smyslu slova, byl najednou ponížen na „dějiny“ v americkém významu jakožto cosi, co má jen zanedbatelný význam. „Západní liberální demokracie“ mohla být za těchto okolností označována za „konečný bod ideologického vývoje lidstva“. Po pádu „fašistických a komunistických diktatur tohoto století je jedinou formou vlády, která přežila nedotčená do konce dvacátého století, liberální demokracie“. Jelikož „základní principy liberálně-demokratického státu“ jsou „absolutní a nejde je jakkoli vylepšit“, jediným úkolem, který zbyl liberálním reformátorům, bylo „rozšiřovat tyto principy prostorově tak, aby různé oblasti lidské civilizace byly dovedeny na úroveň těch nejvyspělejších stanovišť“. Fukuyama tvrdil, že „liberalismus nakonec zvítězí po celém světě“. Jeho skutečným závěrem však bylo, že nemohou povstat žádné ideologie, „které by si činily nárok na to být pokročilejší než liberalismus“.[14]

Co znamenalo toto uznání kapitalistické demokracie jakožto konečné fáze politického vývoje lidstva v praxi? V tomto bodě je Fukuyama poněkud vyhýbavý, nicméně jeho argument nepochybně implikuje, že liberální demokracie západního střihu je jediným životaschopným ideálem, k němuž se musejí upínat reformátoři po celém světě. Když píše, že poslední „maják neliberálních sil“ zlikvidovali čínští a sovětští reformátoři, říká tím vlastně, že cestu lidstva do budoucnosti osvětluje výhradně maják americké liberální demokracie.[15]

Toto popření skutečnosti, že existuje nějaká jiná globálně přitažlivá alternativa k západnímu modelu, vysvětluje, proč Fukuyamova teze nejen imponovala Americe a její sebelásce, ale připadala tehdy samozřejmá i disidentům a reformátorům žijícím za Železnou oponou.[16] Necelý rok předtím, v roce 1988, publikovalo několik z nejzapálenějších stoupenců demokratického pluralismu v Sovětském svazu sbírku článků pod titulem Inogo ně dano,[17] což lze zhruba přeložit jako „Není jiné cesty“. I bible sovětského reformismu tudíž argumentovala, že k západní demokracii neexistuje žádná životaschopná alternativa.

Řečeno našimi slovy, rok 1989 zvěstoval příchod třiceti let věku napodobování. Unipolární řád pod nadvládou Západu budil dojem, že v oblasti morálních ideálů se s liberalismem nedá polemizovat. Tato ideologická převaha zase dodávala západním institucionálním formám takovou normativní legitimitu, že jejich napodobování se zdálo doslova povinné pro ty, kdo takového napodobování byli schopni. Když ale zpočátku vysoká očekávání na export západního politického a ekonomického modelu zklamala, postupně se šířila nechuť vůči politice napodobování. Ve světě charakterizovaném absencí politických a ideologických alternativ byl odpor proti liberalismu dost možná nevyhnutelnou reakcí. A máme za to, že právě tato absence alternativ, mnohem víc než gravitační síla autoritářské minulosti nebo historicky zakořeněného nepřátelství vůči liberalismu, nejlépe vysvětluje protizápadní étos, který dnes vládne postkomunistickým společnostem.[18] Samotná myšlenka, že neexistuje „žádná jiná cesta“, poskytla nezávislý motiv pro vlnu populistické xenofobie a reakčního nativismu, které se zrodily ve střední a východní Evropě a nyní se šíří po velké části světa. Absence věrohodné alternativy k liberální demokracii se stala stimulem k revoltě, neboť „lidské bytosti potřebují volbu, anebo aspoň její iluzi“.[19]

Populisté se bouří ani ne tak proti specifickému (liberálnímu) typu politiky, jako proti nahrazení komunistické ortodoxie ortodoxií liberální. Sdělení vzbouřeneckých hnutí na levici i pravici je takové, že prozápadní establishment nabízí přístup „vezmi, nebo nech být“, který je ale špatný, protože věci mohou být jinak, mohou se odehrávat podstatně důvěrnějším způsobem a mohou být autentičtější.

Přirozeně, žádný jeden konkrétní faktor nemůže vysvětlit souběžný nástup autoritářského neliberalismu v tolika různých zemích světa v druhém desetiletí jednadvacátého století. Přesto podle našeho názoru sehrál resentiment vůči kanonickému statusu liberální demokracie a obecně vůči politice napodobování klíčovou roli nejen ve střední Evropě, ale též v Rusku a Spojených státech. Na podporu tohoto tvrzení přizvěme jako první svědky dva nejvýřečnější středoevropské kritiky liberalismu. Polského filosofa a konzervativního člena Evropského parlamentu Ryszarda Legutka rozčiluje, že „liberální demokracie nemá žádnou alternativu“, že se stala „jedinou přijímanou cestou a metodou uspořádání kolektivního života“ a že „liberálům a liberálním demokratům se podařilo umlčet a marginalizovat téměř všechny alternativy a neliberální názory na politický řád“.[20] Vlivná maďarská historička se s ním shoduje. „Nechceme kopírovat to, co dělají Němci nebo Francouzi,“ říká hlavní intelektuálka tábora Viktora Orbána Maria Schmidtová. „Chceme dál žít svým vlastním životem.“[21] Obě tato prohlášení naznačují, že tvrdohlavá neochota přijmout „totální vyčerpání životaschopných alternativ k západnímu liberalismu“ pomohla proměnit měkkou sílu Západu inspirovat napodobování ve slabost a zranitelnost spíše než v sílu a autoritu.

Odmítnutí sklonit se před liberálním Západem se stalo typickou známkou neliberální kontrarevoluce napříč postkomunistickým světem i mimo něj. Takovou reakci nelze jen tak odmítnout banálním postřehem, že „dávat vše za vinu Západu“ je laciný způsob, jímž se nezápadní vůdci mohou vyhýbat odpovědnosti za vlastní neúspěšnou politiku. Celý příběh je podstatně spletitější a zajímavější. Mimo jiné je to příběh o tom, jak liberalismus opustil pluralismus kvůli hegemonii.

Pojmenování a nutnost

Během studené války probíhalo nejvýznamnější politické schizma ve světě mezi komunisty a demokraty. Země byla rozdělena na totalitní Východ a svobodný Západ, přičemž společnosti na periferii hlavního konfliktu měly, anebo si alespoň představovaly, že mají, právo vybrat si, ke které straně se přidají. Po pádu Zdi se tato konstelace změnila. Nově nejvýznamnější předěl v geopolitické sféře odděloval napodobovatele od napodobovaných, zavedené demokracie od zemí bojujících s přechodem k demokracii. Vztahy mezi Západem a Východem se proměnily z patové situace mezi dvěma nepřátelskými systémy v napjaté vztahy mezi vzory a napodobeninami uvnitř jednoho unipolárního systému.

Snaze bývalých komunistických zemí napodobovat po roce 1989 Západ se dávala nejrůznější jména – amerikanizace, poevropštění, demokratizace, liberalizace, rozšíření, integrace, harmonizace, globalizace a podobně –, nicméně tato jména vždy naznačovala modernizaci prostřednictvím napodobování a integraci prostřednictvím asimilace. Po zhroucení komunismu se podle středoevropských populistů stala liberální demokracie novou ubíjející ortodoxií. Tito populisté si neustále stěžují, že napodobování hodnot, postojů, institucí a praktik Západu se stalo imperativním a povinným. Jak rovněž napsal výše citovaný polský filosof, když se vysmíval postoji mnoha svých spoluobčanů po roce 1989:

[H]lubší moudrostí bylo kopírovat a napodobovat. Čím více jsme kopírovali a napodobovali, tím jsme se sebou byli spokojenější. Instituce, vzdělání, zvyky, zákony, média, jazyk, téměř vše se najednou stalo nedokonalou kopií originálů, které byly na cestě pokroku kdesi daleko před námi.[22]

Tato obtížná asymetrie mezi těmi, kdo jsou morálně napřed, a těmi, kdo jsou morálně pozadu, se stala definujícím a neuralgickým rysem vztahů mezi Západem a Východem po roce 1989.

Po pádu Zdi bylo paušální napodobování Západu široce přijímáno jako nejúčinnější způsob, jak demokratizovat někdejší nedemokratické společnosti. Částečně kvůli implikované morální asymetrii se dnes toto pojetí stalo primárním terčem populistického vzteku.

Napětí z napodobování

Že ve společenském životě je napodobování všudypřítomné, to není třeba zdůrazňovat. Renomovaný sociolog devatenáctého století Gabriel Tarde dokonce šel až k tvrzení, že „společnost není nic jiného než napodobování“.[23] Dokonce mluvil o „nakažlivém napodobování“ coby svého druhu „náměsíčnosti“, čímž měl na mysli, že lidské bytosti napodobují jedna druhou spontánně bez jakéhokoli strategického účelu nebo plánu, asi jako ve zločinech spáchaných podle předlohy, a aniž by k tomu byly jakýmkoli způsobem nuceny.[24]

Když středoevropští populisté brojí proti imperativu napodobování coby nejnesnesitelnějšímu rysu hegemonie liberalismu po roce 1989, zjevně mají na mysli cosi méně generického a více politicky provokativního. Forma komplexní institucionální imitace, o které je zde řeč, implikuje za prvé uznanou morální nadřazenost napodobovaných nad napodobiteli, za druhé politický model, který tvrdí, že eliminoval všechny životaschopné alternativy, za třetí očekávání, že napodobování bude bezpodmínečné a nikoli selektivní, a za čtvrté předpoklad představitelů napodobovaných zemí, že mají právo průběžně monitorovat, dohlížet a hodnotit pokrok napodobujících zemí. Aniž bychom tuto analogii chtěli nějak dál rozvíjet, je zajímavé si všimnout, že styl napodobování režimu, který se uchytil po roce 1989, se až strašidelně podobá volbám ze sovětské éry, kde voliči, na které dohlíželi představitelé strany, předstírali, že „volí“ jediné kandidáty, kteří se ucházeli o úřad.

Abychom lépe popsali, o co zde běží, musíme učinit některá předběžná rozlišení. Například potřebujeme rozlišit mezi plnohodnotnou imitací jednoho ortodoxního modelu, monitorovanou (nikoli vnucenou) hodnotícími cizinci, a obyčejným učením, kdy státy zprostředkovaně profitují ze zkušeností jiných států.[25] Zatímco první model vyvolává resentiment, ten druhý, obvykle připisovaný účinkům vnímaných úspěchů a neúspěchů, nikoliv.

Za druhé, a to je ještě důležitější, bychom měli rozlišovat napodobování prostředků od napodobování cílů. To první bychom měli nazývat spíše výpůjčkami než napodobováním. Klasickou definici tohoto rozlišení nabídl proslulý sociolog ekonomie Thorstein Veblen, který počátkem dvacátého století napsal, že Japonci si od Západu vypůjčili „průmyslová umění“, leč nikoli jeho „duchovní názor“ nebo „principy chování a etické hodnoty“.[26] Vypůjčování technických prostředků nemá dopad na identitu, alespoň krátkodobě, zatímco napodobování morálních cílů jde hlouběji a může spustit podstatně radikálnější transformační proces, který se bude přibližovat „zkušenosti konverze“. Při obnově společnosti po roce 1989 se Středoevropané pokoušeli replikovat životní styl a morální postoje, které viděli na Západě. Oproti tomu Číňané se vydali cestou nikoli nepodobnou té, kterou identifikoval Veblen: přijali západní technologie pro posílení ekonomického růstu a zvýšení prestiže komunistické strany, a to za výslovným účelem ubránit se písni sirén Západu.

Napodobování morálních ideálů, na rozdíl od napodobování technologií, způsobuje, že se dotyčný podobá tomu, koho napodobuje, ale zároveň je méně sám sebou, a to zrovna v době, kdy jeho vlastní jedinečnost a udržení skupinové víry jsou v samém středu boje za důstojnost a uznání. Převládající kult inovace, kreativity a originality – který je jádrem liberální modernity – znamená, že dokonce i pro obyvatele ekonomicky úspěšných zemí jako Polsko projekt přejímání západního modelu za dozoru Západu působí jako přiznání neúspěchu ve snaze vymanit se z historického vazalství střední Evropy vůči cizím učitelům a vyšetřovatelům.

Tento rozporuplný požadavek být zároveň originál a kopie musel být nutně psychologicky stresující. Pocit nedůstojného zacházení též zesilovalo to, co lze rozumně identifikovat jako ústřední ironii postkomunistického prosazování demokracie v kontextu evropské integrace: předstíraně demokratizované středoevropské a východoevropské země byly v zájmu splnění podmínek pro vstup do EU nuceny realizovat politiku formulovanou nevolenými byrokraty z Bruselu a mezinárodními finančními institucemi.[27] Polákům a Maďarům bylo nařizováno, které zákony a směrnice mají přijmout, a zároveň se měli tvářit, jako že si vládnou sami. Volby vypadaly jako „pasti pro hlupáky“, jak by řekl Rudyard Kipling. Voliči sice takové politiky pravidelně z úřadů vyprovodili, nicméně směrnice – formulované v Bruselu – se nijak zásadně nezměnily. Předstírat, že si státy vládnou samy, když jim ve skutečnosti vládli západní politici, bylo dost zlé samo o sobě. Poslední kapkou ovšem bylo, když západní návštěvníci začali tyto státy obviňovat, že demokracii jen hrají; přitom přesně to se však od politických elit regionu žádalo.

Zhroucení komunismu přineslo psychologicky problematickou, ba dokonce traumatizující transformaci vztahů mezi Východem a Západem, protože z různých důvodů vytvořilo očekávání, že země, které se vymanily z komunismu, potřebují napodobovat nikoli prostředky, ale cíle. Ti východní političtí vůdci, kteří prosazovali import západních modelů v tomto silném smyslu slova, chtěli, aby si jejich spoluobčané cíle vzoru přisvojili a aby přijali i preference tohoto modelu holisticky, nikoli výběrově. Hlavní výtkou, jež dnes motivuje antiliberální politiku v regionu, je to, že pokus demokratizovat někdejší komunistické země cílil na svého druhu kulturní konverzi k hodnotám, zvykům a postojům považovaným za „normální“ na Západě. Na rozdíl od naroubování několika cizích prvků na domácí tradice tato politická a morální „terapie šokem“ ohrožuje zděděnou identitu. Jelikož byl takový otrocky napodobený liberalismus nevyhnutelně nekompletní a deformovaný, mnozí z těch, kteří změny původně přijímali, si začali připadat jako kulturní pokrytci, a tento nepěkný pocit zase vyvolal politicky zneužitelné touhy po ztracené autenticitě.

Ano, pokusy slabých napodobovat silné a úspěšné nejsou mezi státy a národy ničím výjimečným. Ale takové napodobování se podobá spíš povrchnímu papouškování než psychologicky a společensky stresující proměně, o kterou se pokusily středoevropské státy po roce 1989. Řadu imitátorů takového povrchního ražení inspirovala Francie Ludvíka XIV. coby dominantní velmoc v Evropě sedmnáctého století. Jak postřehl politolog Ken Jowitt, v Německu, Polsku i Rusku se stavěly repliky Versailles, napodobovaly se francouzské zvyky a francouzština se stala jazykem elit odstřižených od svého prostředí. V devatenáctém století se zase vzorem povrchního a mechanického napodobování stal britský parlament, zatímco po „druhé světové válce vznikla ve východní Evropě od Albánie po Litvu řada stalinistických režimů, které se vyznačovaly identicky ošklivou stalinistickou architekturou – politicky i hmotně“.[28] Jedním z důležitých důvodů, proč se tak často kosmeticky imitativní chování vyskytuje v politickém životě, je ten, že umožňuje slabým, aby vystupovali jako silnější, než ve skutečnosti jsou – což je užitečná forma mimikry pro přežití v nepřátelském prostředí. Imitátoři se rovněž jeví jako čitelní těm, kdo by jim jinak mohli pomoci, mohli by jim ublížit nebo je marginalizovat. Ve světě po studené válce „učit se anglicky, ohánět se výtisky Listů federalistů, nosit obleky od Armaniho, pořádat volby“ a – abychom použili oblíbený Jowittův příklad – „hrát golf“[29] umožňovalo nezápadním elitám nejen uklidnit své mocné západní protějšky, ale též si na ně činit ekonomické, politické a vojenské nároky. Napodobovat mocnou zemi umožňuje té slabé podílet se zprostředkovaně na úžasném postavení i prestiži autentických „Versailles“, aniž by se to muselo stát zdrojem národního ponížení nebo vážným ohrožením národní identity.

Když mluvíme o nezamýšlených důsledcích unipolárního věku napodobování a popisujeme imperativ napodobování, který se podle nás objevil po roce 1989, jako důležitý důvod, proč se sen o liberalismu změnil v noční můru, odkazujeme tím ke vzorcům mimetického chování a mimetické intoxikace, které jsou sociálně náročnější a psychologicky transformativnější než povrchní papouškování. V sázce je komplexní politická rekonstrukce, která – částečně z toho důvodu, že je organizována nikoli na rozkaz Západu, ale „před očima Západu“ – evokuje pocity hanby a resentimentu a vyvolává obavy z kulturního vymazání.

Nejvlivnější političtí vůdci ve střední a východní Evropě bezprostředně po roce 1989 jakožto nejkratší cestu k reformám přijali pozápadnění na bázi nekritického napodobování. Imitace byla ospravedlňována jako „návrat do Evropy“, což znamenalo návrat k autentickému já regionu. V Moskvě byla situace odlišná. Komunismus zde nikdy nebyl vnímán jako cizí nadvláda, a tudíž napodobování Západu nebylo nikdy prezentováno jako obnova autentické národní identity země.

Jakkoli upřímně nebo neupřímně byly tyto západní modely na počátku přijímány, záhy ztratily své kouzlo dokonce i pro původně nejnadějnější východní napodobitele. Reformy podle liberálně-demokratických not se najednou začaly jevit jako čím dál méně přijatelné, a to z mnoha dalších důvodů vedle těch, které jsme už zmínili. Předně i ti západní rádci, kteří k věci přistupovali s nejlepšími úmysly, nedokázali zakrýt implikovanou nadřazenost modelu nad nápodobou. Ještě ...