Stephen King

BĚH O ŽIVOT

Copyright © Richard Bachman, 1982

Introduction copyright © Stephen King, 1996

Original English title: THE RUNNING MAN

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Ivan Němeček, 2011

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena

ISBN 978-80-7593-259-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-260-0 (mobi)

Jak je důležité míti Bachmana

Stephen King

Tohle je má druhá předmluva k takzvaným Bachmanovým knihám – jak se prezentují (alespoň pro mě) – první romány publikované pod jménem Richarda Bachmana, které se objevily jako neohlášené paperbacky vydané nakladatelstvím Signet. Má první předmluva nebyla moc dobrá; pro mě je ukázkovým případem autorského zatemnění. Ale to není překvapivé. Když vznikala, Bachmanovo alter ego (jinými slovy já) nebylo v rozjímavém ani analytickém rozpoložení, jak bych to nazval já; ve skutečnosti jsem se cítil vykradený. Bachman nebyl stvořen jako krátkodobé alias, měl fungovat dlouhodobě, a když začalo být moje jméno spojováno s tím jeho, byl jsem překvapený, rozčílený a naštvaný. A to není stav vhodný pro psaní esejů. Tentokrát se mi snad povede trochu líp.

Nejdůležitější na Richardu Bachmanovi zřejmě je, že se stal skutečným. Samozřejmě ne zcela (řekl s nervózním úsměvem). Tohle nepíšu ve stavu nějakých falešných představ, i když… možná ano. Klam je něco, co se spisovatelé snaží u svých čtenářů vyvolat, alespoň během té doby, kdy jsou jim román nebo povídka otevřené, a autor je sotva imunní před oním stavem… jak bych to nazval? Jak se vám líbí „řízená iluze“?

Richard Bachman v každém případě zahájil svou kariéru ne jako iluzi, ale jako útočiště, kde jsem mohl publikovat několik raných prací, u kterých jsem měl pocit, že by se mohly čtenářům líbit. Pak začal růst a ožívat, jak už to tvorové z autorovy imaginace dělávají. Začal jsem si ho představovat jako farmáře, který vyrábí mléko… má krásnou ženu, Claudii Inez Bachmanovou… osamělá newhampshireská rána tráví dojením krav, chozením do lesa a přemýšlením o svých knihách… večery pak psaním, vždy se sklenicí whisky postavenou vedle svého psacího stroje Olivetti. Kdysi jsem znal spisovatele; když se mu dařilo psaní, říkával, že jeho povídka nebo román „přibývá na váze“. A stejně tak přibýval na váze můj literární pseudonym.

Když se to provalilo, Richard Bachman zemřel. Osvětlil jsem to v několika rozhovorech, které jsem se cítil k tomuto tématu povinen poskytnout. Říkal jsem, že zemřel na rakovinu pseudonymu, ale ve skutečnosti ho zabil šok: poznání, že někdy vám lidé prostě nedají pokoj. Abych to vyjádřil odpudivěji (nikoli však nepřesněji), Bachman byl upírskou stránkou mé existence, kterou zabil úsvit odhalení. Mé pocity z toho byly dostatečně zmatené (a dostatečně plodné), aby vynesly na svět knihu (tedy knihu Stephena Kinga) Temná půle. Je o spisovateli, jehož pseudonym George Stark skutečně ožije. Má žena tenhle román vždycky nenáviděla – možná proto, že u Thada Beaumonta převážil sen být spisovatelem skutečnost, že je člověkem; falešné představy u něj s děsivými důsledky zcela potlačily racionalitu.

I když já jsem tenhle problém neměl. Vážně. Odsunul jsem Bachmana stranou, a přestože mi bylo líto, že musel zemřít, lhal bych, kdybych nepřiznal, že to byla zároveň úleva.

Knihy z této dílny psal mladík, který byl rozhněvaný, energický a hluboce zaujatý spisovatelským řemeslem. Nebyly psány jako Bachmanovy knihy per se (koneckonců Bachman ještě nebyl vynalezen), ale v Bachmanově rozpoložení: mírném vzteku, sexuální frustraci, šíleně dobré náladě a bublajícím zoufalství. Ben Richards, vychrtlý předtuberkulózní protagonista této knihy (je tak vzdálený filmové postavě ztělesněné Arnoldem Schwarzeneggerem, jak jen si umíte představit), narazí uneseným letadlem do mrakodrapu Paláce Her, zabije se a vezme s sebou stovky (možná tisíce) úředníků monopolní televize VéVé; to je Bachmanova představa o šťastném konci. A závěry dalších jeho románů jsou ještě chmurnější. Stephen King vždycky chápal, že ti dobří vždycky nevítězí (viz Cujo, Řbitov zvířátek a – možná – Christina), ale taky vždycky chápal, že většinou ano. Ve skutečném životě ti dobří vítězí každý den. Většina těchto vítězství proběhne bez velké publicity (titulek MUŽ SE V POŘÁDKU OPĚT VRACÍ Z PRÁCE DOMŮ by moc výtisků neprodal), a přesto nejsou o nic méně skutečná… a beletrie by měla reflektovat skutečnost.

A přesto…

V prvním náčrtu Temné půle jsem Thada Beaumonta nechal citovat Donalda E. Westlakea, autora velice humorných knih, který pod jménem Richard Stark publikoval řadu pěkně chmurných detektivek. Když dotyčného autora jednou žádali, aby vysvětlil dichotomii mezi Westlakem a Starkem, řekl: „Westlakeovy příběhy píšu, když je slunečno; když prší, píšu jako Stark.“ Myslím, že do konečné verze Temné půle to neproniklo, ale líbilo se mi to (a vzalo mě to, jak se stalo módním říkat). Bachman – fiktivní výtvor, který se pro mě s každou vydanou knihou podepsanou jeho jménem stával skutečnější – pro mě byl tím chlápkem z deštivých dnů, pokud někdy někdo takový existoval.

Dobří lidé většinou vítězí, odvaha obvykle poráží strach, domácí pes málokdy chytí vzteklinu; tyhle věci jsem věděl v pětadvaceti a vím je i teď, ve dvojnásobném věku. Ale vím i něco jiného: v každém z nás je místo, kde prší víceméně stále, kde jsou stíny vždycky dlouhé a kde jsou lesy plné příšer. Je dobré mít hlas, v němž se takové místo může artikulovat a který je může částečně popsat, aniž by popřel sluneční světlo a čistotu, která prozařuje naše obyčejné životy.

V románu Thinner (ve filmové verzi Zhubni) Bachman poprvé promluvil sám za sebe – byl to jediný z Bachmanových románů, jehož první verze nebyla podepsána mým, ale jeho vlastním jménem – a připadalo mi skutečně nespravedlivé, že když už začal mluvit vlastním hlasem, měl by být zaměňován za mě. A přesně k tomu došlo, protože tehdy se Bachman stal jakýmsi mým id; říkal věci, které jsem já říkat nemohl, a mně se honilo hlavou, že si tam někde v New Hampshire provozuje mléčnou farmu – nikoli nejúspěšnější spisovatel, který se dostane do nějakého pitomého forbesovského seznamu osobností zábavního průmyslu, které jsou tak bohaté, že jim to až škodí, nebo se jeho obličej mihne v pořadu NBC Today nebo v nějaké epizodní roli ve filmu – a v tichosti si píše své knihy, a to ho opravňuje myslet a mluvit tak, jak já myslet a mluvit nemůžu. A pak začali v novinách psát o tom, že „Bachman je ve skutečnosti King“ a nenašel se nikdo, dokonce ani já, kdo by se toho mrtvého člověka zastal nebo upozornil na zjevnou skutečnost, že také King byl ve skutečnosti Bachman, alespoň nějaký čas.

Za nespravedlivé jsem to považoval tehdy a za nespravedlivé to považuji i teď, ale život prostě člověka někdy trochu deptá, to je všechno. Rozhodl jsem se vytěsnit Bachmana z myšlenek i ze života, a to jsem taky na několik let udělal. A pak, při psaní románu (Kingova románu) Beznaděj, se Richard Bachman objevil v mém životě znovu. Tehdy jsem psal na darovaném textovém procesoru Wang. Vypadal jako videofon ze starého seriálu Flash Gordon. Byl propojený s poněkud modernější laserovou tiskárnou a čas od času, když jsem dostal nějaký nápad, zapsal jsem si větu nebo případný název na kousek papíru a přilepil ho izolepou ke straně tiskárny. Když jsem se blížil tak ke třem čtvrtinám Beznaděje, měl jsem tam přilepený papírek se dvěma slovy: STRÁŽCI ZÁKONA. Měl jsem báječný nápad na román – hrály by v něm roli hračky, zbraně, televize a předměstské čtvrti. Nevěděl jsem, jestli ho někdy napíšu – z mnoha těchhle „tiskárnových poznámek“ nikdy nic nevzešlo – ale bylo příjemné na to myslet.

Jednoho deštivého dne (jako stvořeného pro Richarda Starka) jsem zajížděl na svou příjezdovou cestu a dostal jsem nápad. Nevím, kde se vzal; neměl naprosto žádnou souvislost s maličkostmi, které se mi tehdy honily hlavou. Napadlo mě, že bych postavy z Beznaděje přesunul do Strážců zákona. V některých případech, říkal jsem si, by hrály stejné lidi; v jiných by se změnily, ale v žádném případě by nedělaly stejné věci ani nereagovaly stejně, protože odlišné příběhy by si diktovaly odlišné činy. Bylo by to, říkal jsem si, jako by členové repertoárového divadla hráli ve dvou různých hrách.

A pak mě napadla ještě více vzrušující myšlenka. Kdybych tu myšlenku repertoárového divadla aplikoval na postavy, mohl bych ji aplikovat i na zápletku samotnou – spoustu prvků z Beznaděje bych mohl použít ve zcela nových konfiguracích a stvořit zrcadlový svět. Bylo mi jasné, že mnozí kritici by to označili za zdvojování… a v podstatě by se nemýlili. Ale já jsem si říkal, že by to bylo dobré zdvojování. Možná dokonce poučné zdvojování, které by předvedlo sílu a všestrannost příběhu, jeho nekonečnou schopnost navázat několik základních prvků na nekonečné množství atraktivních variací, jeho žertovné kouzlo.

Jenže ty dvě knihy by nemohly vyznít přesně stejně, nemohly by nést totéž poselství, stejně jako nemohou vyznít stejně hry Edwarda Albeeho a Williama Ingeho, ani nést totéž poselství, byť hrány dva po sobě následující večery toutéž hereckou společností. Jak bych jen mohl stvořit odlišný hlas?

Nejdřív jsem si myslel, že bych nemohl a že by bylo nejlepší uložit ten nápad do jakési schránky Rubea Goldberga, kterou mám hluboko na dně své mysli – je označená ZAJÍMAVÉ VYMYŠLENOSTI K NIČEMU. A pak mě napadlo, že odpověď byla celou dobu nasnadě: Strážce zákona mohl napsat Richard Bachman. Jeho hlas zněl téměř jako můj, jen o něco legračněji a bezcitněji (výtečný případ je Bart Dawes z jedné z prvních Bachmanových knih Srovnáno se zemí).

Bachman byl samozřejmě mrtvý, sám jsem to oznámil, ale smrt je pro romanopisce nicotný problém – ale jen se zeptejte Paula Sheldona, který oživil Misery Chastainovou kvůli Annie Wilkesové, nebo Arthura Conana Doylea, který vytáhl Sherlocka Holmese zpět z Reichenbašských vodopádů, když se toho dožadovali fanoušci ze všech koutů Britského impéria. Já jsem v podstatě nepřivedl Richarda Bachmana zpět z říše mrtvých, jen jsem si vzpomněl na krabici odložených rukopisů v jeho sklepě, kde navrchu leželi Strážci zákona. A pak jsem jen přepsal Bachmanem již napsanou knihu.

Ten přepis byl trochu těžší… ale byl také mnohem radostnější. Bylo úžasné znovu slyšet Bachmanův hlas a skutečně se stalo to, v co jsem jen doufal – vyšla kniha, která byla jakýmsi dvouvaječným dvojčetem té, již jsem napsal pod vlastním jménem (a ty dvě knihy byly doslova psány hřbet na hřbetu: Kingova kniha byla dokončena jednoho dne a Bachmanova započata dne následujícího). Nebyly si o nic víc podobné než King s Bachmanem. Beznaděj je o Bohu, Strážci zákona o televizi. Takže bych řekl, že obě jsou o vyšších mocnostech, ale zároveň velmi rozdílných mocnostech.

Důležitost míti Bachmana se vždycky rovnala důležitosti nalezení dobrého hlasu a přesvědčivého názoru, které se trochu liší od těch mých. Ne opravdu liší; nejsem dostatečně schizoidní, abych tomu věřil, ale věřím, že existují triky, které všichni používáme ke změně stanoviska a změně svého vnímání – abychom se viděli nově, když si oblékneme jiné šaty a jinak se učešeme – a že takové triky mohou být velice užitečné, mohou být způsobem, jak oživit a osvěžit staré strategie žití, pozorování života a tvorby umění. Žádná z těchhle poznámek nezamýšlí naznačit, že jsem v Bachmanových knihách udělal něco velkého, a rozhodně nejsou podpůrným argumentem pro jejich umělecký význam, ale příliš miluju to, co dělám, abych v tom chtěl ustrnout, pokud to ještě můžu dělat. Bachman je jeden způsob, jak oživit mé řemeslo a neusnout na vavřínech.

V těchto raných knihách se doufám obráží určitý vývoj Bachmanovy osobnosti, a také doufám, že ukazují podstatu té osobnosti. Jsou temné a zoufalé, i když se směje (vlastně zoufalé především, když se směje). Richard Bachman není chlapík, jímž bych chtěl být stále, i když byl ještě naživu, ale je dobré mít tu možnost, to okno do světa, jakkoli polarizované. Přesto, když se čtenář pročítá těmito příběhy, zřejmě zjistí, že Dick Bachman má něco společného s alter egem Thada Beaumonta Georgem Starkem: není to moc příjemný chlapík.

A přemýšlím o tom, jestli v té krabici nalezené ve sklepě jejich newhampshireského statku ovdovělou paní Bachmanovou neexistují další dobré rukopisy, dokončené nebo těsně před dokončením.

Někdy o tom hodně přemýšlím.

– Stephen King

Lovell, Maine

16. dubna 1996

…minus 100

a odpočítávám…

V bílém světle, které sem padalo oknem, mžourala na teploměr. Za ní se v drobném dešti tyčily další výškové budovy Družstevního města jako střelecké věže věznice. Ve světlíku pod ní vlály na prádelních šňůrách vyprané hadry. Mezi odpadky pobíhaly krysy a vypasené pouliční kočky.

Podívala se na svého manžela. Seděl u stolu a nepřítomně soustředěný zíral na VéVé. Zíral na ni už několik týdnů. To mu vůbec nebylo podobné; vždycky ji nenáviděl. Byla samozřejmě v každém bytě – byl na to zákon – ale stále ještě bylo povoleno ji vypnout. Návrh zákona o povinném sledování z roku 2021 o šest hlasů nezískal potřebnou dvoutřetinovou většinu. Běžně se na ni vůbec nedívali, ale od té doby, co Cathy onemocněla, sledoval upoutávky na soutěže o velké peníze. Děsilo ji to.

Na pozadí vlezlého vykřikování hlasatele, který ze sebe o poločase chrlil přehled zpráv, donekonečna naříkala horečkou ochraptělá Cathy.

„Je to zlé?“ zeptal se Richards.

„Ani ne.“

„Nekecej.“

„Čtyřicet.“

Práskl oběma pěstmi do stolu, až zarachotil plastový talíř.

„Zavoláme doktora. Nesmíš se tolik trápit. Víš –“ Začala rychle drmolit, aby ho rozptýlila; znovu se od ní odvrátil k obrazovce. Poločasová přestávka skončila a znovu se hrálo. Nešlo samozřejmě o žádné velké peníze, jen o běžnou soutěž mimo hlavní vysílací čas, nazvanou Běhací pás k dolarům. Brali jenom lidi s chronickým onemocněním srdce, jater nebo plic, občas to pro odlehčení proložili nějakým mrzákem. Za každou minutu, kterou soutěžící vydržel na běhacím pásu (za doprovodu neustálého žvanění moderátora soutěže), získal deset dolarů. Každé dvě minuty položil moderátor soutěžícímu bonusovou otázku ve vybrané kategorii (ten současný, muž z Hackensacku se šelestem na srdci, měl jako koníčka americkou historii) za padesát dolarů. Jestliže soutěžící, jemuž se točila hlava, sotva popadal dech a srdce mu v hrudi provádělo akrobatické kousky, nezodpověděl otázku správně, strhli mu z výhry padesát dolarů a zrychlili pás.

„To zvládneme, Bene. Určitě. Vážně. Já jí –“

„Co?“ podíval se na ni drsně. „Ty ji z toho dostaneš? Tak to už ne, Sheilo. Potřebuje opravdovýho doktora. Už žádnou porodní bábu ze sousedství, která má špinavý ruce a táhne z ní whisky. Doktora s moderním vybavením. Já to zařídím.“

Přešel místnost a oči, které se mu hypnotizovaně stáčely k VéVé, se zabodly do oloupané zdi nad dřezem. Vzal si z háčku džínovou bundu a trhanými pohyby se do ní navlékl.

„Ne! Ne, to… to nedovolím. Nepůjdeš přece –“

„A proč ne? Přinejhorším dostaneš pár dolarů příspěvku na dítě bez otce. Tak jako tak se o ni zatím budeš muset starat.“

Nikdy nebyla moc hezká a za ta léta, co manžel nepracoval, hodně vychrtla, ale teď vypadala nádherně… vladařsky. „To neberu. To tomu ouřadovi radši za dva dolary dám, ale s těmahle špinavejma prachama ho pošlu zpátky. Měla bych snad vzít odměnu za dopadení svýho chlapa?“

Obrátil se k ní, vážný a zachmuřený, a cítil v sobě něco, co ho oddělovalo, to neviditelné něco, s čím Síť bezohledně počítala. Byl dinosaurem své doby. Ne velkým, ale stále přežitkem, překážkou. Možná i nebezpečím. Kolem malých částic se kondenzují velká mračna.

Ukázal k ložnici. „Umíš si představit, že bude ležet v neoznačeným chudinským hrobě? Jak by se ti to zamlouvalo?“

Na to dokázala reagovat jen nesmyslným žalem. Zkrabatila tvář a rozplakala se.

„Bene, tohle přesně oni chtěj, aby lidi jako my, jako ty –“

„Třeba mě nevezmou,“ řekl v otevřených dveřích. „Třeba v sobě nemám to, co hledaj.“

„Když půjdeš teď, zabijou tě. A já se na to budu dívat. Chceš, abych se na to s ní dívala ve vedlejším pokoji?“ Přes slzy jí bylo sotva rozumět.

„Chci, aby dál žila.“ Pokusil se zavřít dveře, ale postavila se mezi ně.

„Tak mě polib, než půjdeš.“

Políbil ji. Na konci chodby se otevřely dveře a z nich vyhlédla paní Jennerová. Zavanula k nim k zešílení dráždivá vůně hovězího z konzervy a kapusty. Paní Jennerové se vedlo dobře – vypomáhala v místním levném dragstóru a měla téměř neomylný čich na držitele ilegálních karet.

„Vezmeš si ty peníze?“ zeptal se Richards své ženy. „Neuděláš nějakou hloupost?“

„Vezmu si je,“ zašeptala. „Ty víš, že si je vezmu.“

Rozpačitě ji objal, rychle se od ní odvrátil a seběhl po strmém, špatně osvětleném schodišti.

Stála ve dveřích a otřásala se němými vzlyky, dokud dole pod paterými schody neuslyšela duté prásknutí dveří, a pak si přitáhla k obličeji zástěru. Stále svírala v ruce teploměr, jímž měřila dítěti teplotu.

Paní Jennerová se k ní tiše přišourala a zatahala ji za zástěru. „Drahoušku,“ zašeptala, „až dostanete ty peníze, můžu vám sehnat penicilin z černýho trhu… opravdu levně… a kvalitní –“

„Vypadněte!“ zaječela na ni.

Paní Jennerová se stáhla a instinktivně obnažila začernalé pahýly horních zubů. „Jen jsem vám chtěla pomoct,“ zamumlala a odcupkala do svého bytu.

Cathyin nářek lehce pronikal přes dřevoplastovou stěnu. U paní Jennerové vřískala a hulákala VéVé. Soutěžící v Běhacím pásu k dolarům právě nezodpověděl bonusovou otázku a dostal infarkt. Odnášeli ho na nosítkách a obecenstvo tleskalo.

Paní Jennerová si zapsala jméno Sheily Richardsové do svého zápisníku a horní ret se jí při tom zdvihal a padal jako metronom. „No tak uvidíme,“ řekla nikomu. „Prostě uvidíme, ty náno nafrněná.“

Prudce zaklapla zápisník a posadila se ke sledování dalšího soutěžícího.

…minus 099

a odpočítávám…

Když Richards vyšel na ulici, mrholení zesílilo v déšť. Velký reklamní teploměr Vaší cestou do ráje Zelená láska je přes ulici ukazoval deset a půl stupně. (Přesně ta správná teplota vykročit se Zelenou láskou – přímo do ráje!) Takže v jejich bytě může být tak patnáct šestnáct. A Cathy má horečku.

Po popraskaném a zpuchýřovatělém betonu ulice líně přešla krysa. Na druhé straně ulice stál na rozpadajících se osách zrezivělý vrak prastarého humberu z roku 2013. Byl kompletně odstrojený, včetně ložisek kol a úchytů motoru, ale poldové ho neodtáhli. Poldové už si na jih od Kanálu moc netroufali. Družstevní město bylo změtí krysami zamořených parkovišť, opuštěných obchodů, sídlišť a vydlážděných hřišť. Zákon tu vytvářely motorkářské gangy a všechny ty novinové články o neohrožené Blokové policii Jižního města byly vycucané z prstu. Ulice byly přízračně tiché. Když jste se chtěli někam dostat, buď jste jeli pneumobusem, nebo si vzali obranný sprej.

Šel rychle, nerozhlížel se, o ničem nepřemýšlel. Vzduch byl hustý a prosycený sirným pachem. Kolem něj se s řevem přehnaly čtyři motorky a jedna vyrvala z vozovky kus asfaltu. Richards snadno uhnul. Minuly ho také dva pneumobusy a ovanuly vzduchem, ale nemávl na ně. Týdenní dávku v nezaměstnanosti ve výši dvaceti starých dolarů už utratili. Na jízdenku už mu nezbývalo. Potulné gangy zřejmě vycítily jeho chudobu a neotravovaly ho.

Výškové budovy, stavební parcely, prázdná parkoviště, tu a tam obehnaná pletivovými ploty, všude prázdno až na pár rozebraných trosek všeho možného; na chodnících křídou nakreslené sprosťárny, které teď odplavoval déšť. Rozbitá okna, krysy, promáčené pytle s odpadky poházené po chodnících i v odtokových korytech. Kostrbatá graffiti na drolících se šedých zdech: BÍLEJ, NENECH NAD SEBOU ZAPADNOUT SLUNCE, SLYŠÍŠ? CHUDÁCI KOUŘEJ PTÁKY. TVOJE MÁMA JE NADRŽENÁ. UKAŽ MI SVŮJ BANÁN. TOMMY DÝLUJE. HITLER BYL ŘÍZEK. MARY. SID. ZABIJTE VŠECKY ŽIDY. Sodíkové lampy instalované v sedmdesátých letech byly rozbité kameny a kusy betonu z chodníků. Žádný technik je sem nepřijel vyměnit; ti jsou všichni placení v nových úvěrových dolarech. Technici bydlí na okraji města, kamaráde. V parádní čtvrti. Tady je ticho, až na blížící a vzdalující se šumění pneumobusů a ozvěnu Richardsových kroků. Tohle bojiště ožívá jen v noci. Za dne je tu opuštěné šedé ticho a kromě koček a krys a tlustých bílých červů v odpadcích se tu nic nehýbe. A ve vzduchu nic než hnilobný pach toho slavného roku 2025. Kabely VéVé jsou bezpečně uloženy pod zemí a jen pitomec nebo revolucionář by je chtěl poškodit. VéVé je náplní snů a chlebem života. Dávka heráku je za dvacet starých, dávka frisca taky za dvacet, ale VéVé tě oblbne úplně zadarmo. Tam na druhé straně kanálu běží stroje na sny nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně, ale jen na nové dolary, a ty mají jen zaměstnaní lidé. Ty zbylé čtyři miliony nezaměstnaných žijí jižně od Kanálu v Družstevním městě.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Jak je důležité míti Bachmana

100

99