JENNIFER L. ARMENTROUTOVÁ

ORIGIN

ŠTVRTÁ KNIHA

SÉRIE LUX

Ukážka z elektronickej knihy

Z anglického originálu Jennifer L. Armentrout: ORIGIN: A LUX NOVEL. Book Four. (Entangled Publishing, LLC, 2013) preložila Dana Petrigáčová

Translation © 2020 by Dana Petrigáčová

Zodpovedná redaktorka: Jela Krajčovič

Jazyková korektúra: Silvia Palušková a Zuzana Pučeková

Copyright © 2012 by Jennifer L. Armentrout. First published in the United States under title ORIGIN: A Lux Novel. This translation published by arrangement with Entangled Publishing, LLC through RightsMix LLC. All rights reserved.

Slovak edition © 2020 by Vydavateľstvo Zelený Kocúr s.r.o. Šamorín, Slovensko

Webová stránka: www.zelenykocur.sk

Návrh obálky: Keke

Grafická úprava: Design Amorandi

ISBN 978-80-89761-64-7

EAN 978089761647

Mená, charaktery, miesta a udalosti, ktoré sú v knihe zobrazené, sú vymyslené. Akákoľvek podobnosť so skutočnými udalosťami, lokalitami a osobami či už žijúcimi, alebo nežijúcimi, je čisto náhodná a nie je zámerom autora. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať alebo ukladať vo vyhľadávacom systéme, prenášať v akejkoľvek forme či akýmkoľvek spôsobom elektronicky, mechanicky, kopírovaním, nahrávaním alebo iným spôsobom rozširovať bez predchádzajúceho výslovného písomného súhlasu vydavateľa. Pre informáciu vzhľadom na vedľajšie práva kontaktujte vydavateľa.

Autorka potvrdzuje tieto copyrighty a ochranné známky nasledovných slov spomenutých v tomto románovom diele: TLC, Foodland, Dress Barn, ET, Star Wars, Wrong Turn, Syfy, Mini Hershey, Kit Kats, Starbusts, Nerds, Smarties, Snickers, Skittles, Scary Movie, Scream, Halloween, Tater Tots.

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Mojej mame, ktorá je mojou najväčšou

fanúšičkou a podporovateľkou.

Všetkým budeš chýbať a nikdy na

teba nezabudneme.

KAPITOLA 1

Katy

Znova ma skolila horúčka. Cítila som sa horšie než po mutácii, či keď mi do tváre nastriekali ónyx. Zmutované bunky sa v mojom tele zmietali hore-dole, akoby sa snažili vydrať sa von cez kožu. Možno to tak aj bolo. Cítila som sa ako roztvorená dokorán. Líca mi vlhli.

Pomaly som si uvedomila, že sú to slzy.

Slzy bolesti a hnevu – zúrivosti takej živej, až sa mi zdalo, že mám v hrdle krv. No možno to bola skutočnosť. Možno sa topím vo vlastnej krvi.

Hmlisto som sa rozpomínala na chvíľu, keď sa zabuchli a zamkli dvere. Daemonove slová na rozlúčku ma neustále prenasledovali: Milujem ťa, Katy. Vždy som ťa miloval a vždy budem. Keď sa dvere zavreli, začula som syčanie, potom som ostala osamote s Arumami.

Myslím, že sa ma snažili zožrať.

Potom nastala tma a ja som sa prebrala v tomto svete, kde aj dýchanie bolí. No keď som si spomenula na jeho hlas a slová, trochu sa mi uľavilo. Neskôr som si však spomenula, ako sa Blake pri rozlúčke zaškeril, keď držal opálový prívesok – môj opálový prívesok; Daemon mi ho dal tesne pred tým, než sa rozozvučali sirény a dvere sa začali zatvárať – a vo mne vzbĺkol hnev. Bola som v pasci a netušila som, či sa Daemonovi podarilo vyjsť von s ostatnými.

Nevedela som vlastne vôbec nič.

Snažila som sa držať oči nasilu otvorené, žmúrila som do ostrého svetla, čo na mňa zhora svietilo. Na chvíľu ma jasná žiara oslepila. Odvšadiaľ vyžarovalo svetlo. No napokon sa vyjasnilo a za svetlami som uvidela bielu stenu.

„Dobre. Ste hore.“

Napriek pulzovaniu a páleniu mi telo pri zvuku neznámeho mužského hlasu totálne zmeravelo. Snažila som sa zistiť, odkiaľ prichádza, no bolesť ma ochromila a prsty na nohách sa mi skrútili. Nemohla som pohnúť krkom ani končatinami.

Od zdesenia mi stuhla krv v žilách. Okolo krku, zápästí a členkov som mala totiž omotané ónyxové pásy, z ktorých som sa nevedela vyslobodiť. Pochytila ma panika a zalapala som po dychu. Spomenula som si na modriny, čo si Dawson všimol na Bethinom krku. Zachvela som sa a načisto ma ovládol strach.

Počula som, ako sa ku mne približujú kroky, a zo žiary sa vynorila tvár. Patrila staršiemu mužovi, mohol mať vyše štyridsať, tmavé vlasy na temene prešedivené. Oblečenú mal tmavozelenú vojenskú uniformu. Na ľavej strane hrude sa mu vynímali tri rady farebných gombíkov a na pravej orol s roztvorenými peruťami. Hoci mi bolesť a zmätok zahmlievali myseľ, pochopila som, že ten človek je niekto dôležitý.

„Ako sa cítite?“ opýtal sa rozvážnym hlasom.

Pomaly som žmurkla a uvažovala, či si robí srandu. „Všetko... všetko ma bolí,“ hlesla som.

„To tie pásy, ale to už asi viete.“ Ukázal na niečo alebo niekoho za sebou. „Keď sme vás prevážali, museli sme podniknúť isté opatrenia.“

„Prevážali?“ Srdce mi išlo vyskočiť z hrude, keď som sa naňho uprene zadívala. Kde to, dočerta, som? Stále na Mount Weather?

„Som seržant Jason Dasher. Uvoľním vás, aby sme sa mohli pozhovárať a aby vás mohli prezrieť. Vidíte na stene tie tmavé bodky?“ opýtal sa. Uprene sme na seba hľadeli, vtom sa mi zrazu pred očami zamihotali sotva viditeľné machule. „Je to zmes ónyxu a diamantu. Už viete, čo dokáže ónyx, a ak budete vzdorovať, naplní celú miestnosť.“

Celú? Na Mount Weather mi len zavial do tváre. Ani nie veľmi.

„Vedeli ste, že diamanty majú najväčší lom svetla? Hoci nemajú rovnako bolestivé účinky ako ónyx, ak sa s ním zmiešajú v dostatočnom množstve, môžu Luxov vyčerpať natoľko, že nedokážu čerpať zo Zdroja. Rovnaké účinky budú mať aj na vás.“

Dobre vedieť.

„Celá miestnosť je vybavená ónyxom ako bezpečnostným opatrením,“ pokračoval a tmavými očami sa na mňa znova uprene zadíval. „V prípade, že by ste sa nejako chceli napojiť na Zdroj či zaútočiť na niektorého zamestnanca. U hybridov nikdy nevieme, aké majú schopnosti.“

V tej chvíli som si bez pomoci nevedela ani sadnúť a o nejakých nindžovských útokoch na kohokoľvek nemohlo byť ani reči.

„Rozumiete?“ nadvihol bradu a čakal na odpoveď. „Nechceme vám ublížiť, no spacifikujeme vás, ak budete predstavovať hrozbu. Rozumiete, Katy?“

Nechcelo sa mi odpovedať, ale zároveň som chcela, aby ma vyslobodil z tých prekliatych ónyxových pásov. „Áno.“

„Dobre.“ Usmial sa, skôr strojene, a nie práve priateľsky. „Nechceme, aby ste trpeli. Daedalus je o inom. A už vôbec by sa to na nás nepodobalo. Možno tomu teraz neveríte, no dúfame, že pochopíte, o čo nám ide. Dozviete sa pravdu o nás a o Luxoch.“

„Teraz sa mi tomu... tak trochu ťažko verí.“

Seržant Dasher ma asi veľmi nepočúval, siahol kdesi pod studený stôl. Bolo počuť hlasné kliknutie a pásy sa samy uvoľnili, skĺzli mi z krku aj z členkov.

Neisto som vydýchla a pomaly zdvihla rozochvenú ruku. Časti tela som mala buď necitlivé, alebo úplne precitlivené.

Položil mi ruku na plece, odtiahla som sa. „Neublížim vám,“ ubezpečil ma. „Len vám chcem pomôcť sa posadiť.“

Keďže som svoje roztrasené končatiny nedokázala bohvieako ovládať, ani mi nenapadlo protestovať. Seržant ma na pár sekúnd vystrel. Chytila som sa okraja stola, aby som udržala rovnováhu a niekoľkokrát som sa zhlboka nadýchla. Hlava mi na krku visela ako uvarený rezanec a vlasy mi padali do očí, na okamih som cez ne nič nevidela.

„Asi dostanete menší závrat. No o chvíľu by vám malo byť lepšie.“

Keď som nadvihla hlavu, zbadala som nízkeho muža s nastupujúcou plešinou v bielom laboratórnom plášti. Stál pri dverách, ktoré boli také prenikavo čierne, že sa odrážali po celej miestnosti. V jednej ruke držal papierový pohár a v druhej čosi, čo vyzeralo ako ručný tlakomer.

Očami som pomaly skúmala celú miestnosť. Pripomínala mi čudnú ambulanciu vybavenú malými stolíkmi s nástrojmi, skrinkami a čiernymi hadicami, visiacimi zo stien.

Keď ho seržant mávnutím ruky zavolal bližšie, muž v laboratórnom plášti sa priblížil k stolíku a opatrne mi pred ústami podržal pohár. Hltavo som sa napila. Chlad uľavil môjmu podráždenému hrdlu, no pila som príliš rýchlo a napokon som sa nahlas bolestivo rozkašľala.

„Som doktor Roth, lekár na základni.“ Odložil pohár a spod plášťa si vybral stetoskop. „Len vám popočúvam srdce, dobre? A potom vám odmeriam tlak.“

Trochu som nadskočila, keď mi na hruď pritisol kovovú membránu stetoskopu.

Potom prešiel na chrbát. „Zhlboka sa nadýchnite.“ Keď som ho poslúchla, pokyn zopakoval. „Dobre. Rozpažte.“

Rozpažila som ruky a okamžite som si všimla, že zápästie mi lemuje červená škvrna. Na druhej ruke ďalšia. Sťažka som preglgla a odvrátila zrak, nechýbalo veľa, aby som sa zosypala, najmä keď sa nám so seržantom stretli pohľady. Nedíval sa na mňa nepriateľsky, ale jeho oči na mňa pôsobili cudzo. Bola som celkom sama – s neznámymi ľuďmi, ktorí ma poznali a zajali ma s jasným úmyslom.

Tlak som mala určite vysoký ako nikdy, lebo som cítila, že celé telo mi pulzuje ako divé a ťažoba v hrudníku rozhodne nesvedčila o ničom potešujúcom. Keď mi ruku stiahli tlakomerom, niekoľkokrát som vtiahla vzduch, než som sa opýtala: „Kde to som?“

Seržant Dasher si založil ruky za chrbát. „Ste v Nevade.“

Zízala som naňho a na steny – celé biele až na početné lesklé čierne bodky. „V Nevade? To je predsa... na opačnom konci krajiny. V inom časovom pásme.“

Ticho.

Potom mi to došlo. Z úst sa mi vydral priškrtený smiech. „Oblasť 51?“

Nikto z nich ani nemukol, keďže existenciu takého miesta nemohli potvrdiť. Debilná oblasť 51. Nevedela som, či plakať, alebo sa smiať.

Doktor Roth mi uvoľnil tlakomer. „Tlak má trochu vyšší, ale nič nečakané. Chcel by som ju vyšetriť dôkladnejšie.“

Pri pohľade na sondy a všelijaké odporné predmety mi svitlo. Rýchlo som skĺzla dolu, mužom som sa snažila vyhnúť, nohy ma ledva držali. „Nie. To mi nemôžete robiť. Nemôžete...“

„Ale môžeme,“ prerušil ma seržant Dasher. „Podľa Patriotského zákona môžeme kohokoľvek, človeka či nečloveka, ak predstavuje nebezpečenstvo pre národnú bezpečnosť, zatknúť, premiestniť a zadržať.“

„Čože?“ narazila som chrbtom o stenu. „Nie som predsa teroristka.“

„Ale predstavujete nebezpečenstvo,“ odvetil. „Dúfame, že sa nám to podarí zmeniť, no právo na slobodu ste stratili vo chvíli, keď ste zmutovali.“

Nohy ma prestali poslúchať, zviezla som sa na zem a tvrdo pristála na zadku. „Nemôžem...“ Môj mozog odmietal čokoľvek z toho spracovať. „Moja mama...“

Seržant mlčal.

Moja mama... panebože, mama sa určite zblázni. Bude zúfalá, zničená. V živote sa z toho nespamätá.

Chytila som si čelo a rukami som si zastrela privreté oči. „Toto proste nie je pravda.“

„Čo ste si mysleli, že sa stane?“ zaujímal sa Dasher.

Otvorila som oči, dýchala som plytko.

„Mysleli ste si, že keď infiltrujete vládne zariadenie, len si tak odkráčate a všetko bude v poriadku? Že takéto činy nebudú mať následky?“ Zohol sa nado mnou. „Alebo že sa banda deciek, mimozemšťanov či hybridov dostane tak ďaleko bez toho, aby sme to pripustili?“

Telom mi pulzoval chlad. Dobrá otázka. Čo sme si vlastne mysleli? Mali sme podozrenie, že je to pasca. A ja som sa na to v podstate pripravila, no nedokázali sme odísť a nechať tam Beth zhniť. Nikto z nás by čohosi takého nebol schopný.

Civela som na toho muža. „Čo sa stalo s... s ostatnými?“

„Utiekli.“

Nesmierne sa mi uľavilo. Aspoňže Daemon nebol niekde zavretý. Bola som rada.

„Úprimne? Stačilo nám chytiť len jedného z vás. Buď vás, alebo toho, čo vás zmutoval. Ak dostaneme jedného, toho druhého necháme tak.“ Odmlčal sa. „Daemon Black sa nám nateraz stratil z radaru, no predpokladáme, že nie na dlho. Naše štúdie preukázali, že spojenie medzi Luxom a tým, koho zmutuje, je pomerne intenzívne, najmä medzi mužom a ženou. Tiež sme zistili, že vy dvaja ste si mimoriadne... blízki.“

Nuž, moja úľava bola fuč, pohltila ju žeravá páľava a ochromil ma strach. Nemalo zmysel predstierať, že netuším, o čom hovorí, ale nikdy by som nepotvrdila, že to bol Daemon. Ani za nič na svete.

„Viem, že sa bojíte a hneváte.“

„Áno, oboje cítim dosť intenzívne.“

„To je pochopiteľné. Nie sme takí zlí, ako predpokladáte, Katy. Mali sme plné právo použiť smrtiace metódy, keď sme vás chytili. Mohli sme vašich priateľov odviesť. No neurobili sme to.“ Postavil sa a znova zopol ruky. „Uvidíte, že nie sme vaši nepriatelia.“

Nie sú nepriatelia? Samozrejme, že sú – ešte väčšia hrozba než celý zástup Arumov, lebo za nimi stojí vláda. Lebo môžu len tak niekoho zadržať a odviesť od všetkého – rodiny, priateľov a celého života, a prejde im to.

Ostala som ako omráčená.

Keď som si uvedomila, že všetko ide naozaj do hája, moje urputné úsilie držať sa pri zmysloch povolilo, až napokon úplne ochablo. Zachvátilo ma číre zdesenie, ktoré prerástlo do paniky. Ovládla ma zmeska pocitov a poháňal adrenalín. Nakoniec ma premohli inštinkty – také, s ktorými som sa nenarodila, ale zasial ich do mňa Daemon svojou liečivou silou.

Vyskočila som na nohy. Boľavé svaly zaprotestovali a hlava sa mi z náhleho pohybu zatočila, no udržala som sa na nohách. Doktor o krok ustúpil, tvár mu zbledla. Seržant sotva mrkol okom. Moje hrdinstvo ho nevystrašilo. Nemalo by byť ťažké napojiť sa na Zdroj, keďže mnou lomcovali divoké emócie, ale akosi som sa do toho nevedela zahryznúť – ako keď ste v najvyššom bode húsenkovej dráhy, dokonca sa mi ani na koži nevytvoril statický náboj. Nula bodov.

Myšlienky mi zatemnili hrôza a panika, no i tak som úchytkom dokázala vnímať realitu a uvedomila som si, že tu Zdroj skrátka nesmiem použiť.

„Doktor?“ ozval sa seržant.

Potrebovala som zbraň, a tak som prekĺzla okolo neho a namierila si to k stolu, na ktorom ležali všelijaké nástroje. Netušila som, čo urobím, ak sa mi podarí dostať z miestnosti. Dvere boli asi zamknuté, no nad tým som neuvažovala. Len som potrebovala odtiaľ vypadnúť. A to okamžite.

Než sa mi podarilo vziať podnos, doktor udrel rukou do steny. Vzápätí sa ozval otrasný, známy zvuk, ako keď sa vypúšťa vzduch z malých vankúšikov. Iné varovanie, ani zápach či zmena konzistencie vzduchu, sa neprejavilo.

No malé bodky na povale a stenách, z ktorých sa uvoľňoval útočný ónyx, boli jasným znamením, že niet úniku. Vydesila som sa na smrť. Zadržala som dych, keď mi od temena do celého tela prenikala žeravá bolesť. Akoby som sa ponorila do benzínu a niekto ma zapálil, oheň mi zožieral pokožku. Nohy ma neposlúchli a kolená sa mi podlomili, až som sa celá zložila na dlažbu. Ónyxom nasýtený vzduch ma driapal v hrdle a spaľoval mi pľúca.

Skrútila som sa do klbka, nechty som zaryla do dlážky a v tichom výkriku som otvorila ústa. Keď mi ónyx zaútočil na každú bunku, tela sa mi neovládateľne zmocnil kŕč. Nemalo to konca. Nemohla som dúfať, že by Daemonova duchaprítomnosť ten oheň zahasila, no potichu som stále volala jeho meno, odpoveď však neprichádzala.

Nečakalo ma nič iné, len bolesť.

Daemon

Odkedy sa dvere zavreli a s Kat nás rozdelili, uplynulo tridsaťjeden hodín, štyridsaťdva minút a dvadsať sekúnd. Tridsaťjeden hodín, štyridsaťdva minút a desať sekúnd odkedy som ju naposledy videl. Kat je v rukách Daedalu už tridsaťjeden hodín a štyridsaťjeden minúť.

Každú hodinu, minútu a sekundu som sa išiel načisto zblázniť.

Zamkli ma v chatke s jednou miestnosťou, ktorá bola v skutočnosti celou vybavenou všetkým, z čoho musí Luxov poraziť, no ani to ma nezastavilo. Vyrazil som dvere a týpka, čo ma strážil, som odpálil do inej posratej galaxie. Rozzúril som sa a vzkypela mi žlč, keď som naberal rýchlosť, letel okolo radu chatiek a vyhýbal sa skupinám domov. Mieril som rovno k stromom, ktoré obkolesovali komunitu Luxov schovanú v tieňoch Seneca Rocks. Ešte som nebol ani v polovici cesty, keď som si všimol, že sa na mňa valí niečo rozmazane biele.

Naozaj sa ma snažili zastaviť? No, to ťažko.

Šmykom som sa zastavil, svetlo okolo mňa zjasnelo, až sa napokon zvírilo. Rovno predo mnou stál Lux a žiaril tak, že rozsvietil aj tmavé stromy za ním.

Snažíme sa ťa len ochrániť, Daemon.

Aj Dawson a Matthew mali pocit, že doraziť ma na Mount Weather a potom niekde zamknúť, ma ochráni. S nimi dvoma som ešte neskončil.

Nechceme ti ublížiť.

„Škoda.“ Natiahol som krk. Za mnou sa hromadili ďalší. „Bez váhania vám ublížim.“

Lux predo mnou roztvoril ruky. Nemusí to byť takto.

Iný spôsob nie je. Zbaviť sa ľudskej podoby bolo ako odhodiť pritesné oblečenie. Po tráve sa ako krv rozliala sýtočervená farba. Poďme, nech to máme z krku.

Ani jeden z nich nezaváhal.

Ja tiež nie.

Lux na mňa vystrelil žiarivé lúče, ktoré sa rozmazávali do nejasného obrazca. Uhol som sa a odskočil zaňho. Schytil som mu ruky a kopol do zohnutého chrbta. Hneď čo skončil na zemi, objavil sa ďalší.

Presunul som sa a zložil toho, čo sa na mňa vyrútil, potom som sa sklonil a tesne sa vyhol kopancu. Boj zblízka mi nanajvýš vyhovoval. Do úderov a kopancov som vložil všetku zlosť a frustráciu a rozmetal som ďalších troch.

Tiene preťal lúč svetla, mieril rovno na mňa. Zohol som sa a päsťou som buchol do zeme. Zemina sa rozletela až k oblohe, okolo nás sa rozľahla tlaková vlna a zasiahla Luxa, ktorý vyletel do vzduchu. Vyskočil som, pevne som ho schmatol a ten sa rozžiaril intenzívnym, jasným svetlom, noc sa v okamihu premenila na deň.

Vyrazil som a roztočil ho ako disk.

Treskol o strom a sklátil sa, na nohy sa však postavil rýchlo. Vyrazil vpred, biele svetlo prechádzajúce do modra sa za ním tiahlo ako chvost kométy. Vydal neľudský bojový rev, keď sa na mňa vrhol takmer dunivou silou.

Hm, takže takto sa chceš hrať?

Naklonil som sa do strany; blesk okolo mňa presvišťal a rozplynul sa. Siahol som po Zdroji a cúvol, začala zo mňa prúdiť sila. Dupol som a otvoril sa kráter, potom zem začala pukať a Lux stratil rovnováhu. Vystrel som pred seba ruku a usmernil Zdroj. Trafil ho rovno do hrude ako guľka.

Klesol k zemi, bol síce nažive, no trhalo s ním na každú stranu.

„Čo to robíš, Daemon?“

Na hlas Ethana Smitha som sa zvrtol. O niekoľko metrov ďalej stál medzi padlými staršina vo svojej ľudskej podobe. Nemali sa ma snažiť zastaviť. Nikto z vás sa o to nemal pokúšať.

Ethan zopol ruky. „Nemal si ohroziť svoj druh pre ľudské dievča.“

Najradšej by som ho šmaril až do budúceho týždňa. O nej s vami ani náhodou nebudem diskutovať.

„Si jedným z nás, Daemon.“ Podišiel ku mne o krok. „Musíš ostať s nami. Ak sa budeš držať toho dievčaťa, prinesie... “

Ruka mi vystrelila a schmatol som pod krk Luxa, čo sa ku mne zakrádal. Obaja sme nabrali ľudskú podobu. Oči sa mu naplnili hrôzou. „Vážne?“ zahromžil som naňho.

„Došľaka,“ zašomral.

Zdvihol som toho hajzla pod krk do vzduchu a tresol s ním o zem. Zemina a kamenie sa rozleteli, vystrel som sa a zahľadel sa na Ethana.

Staršina zbledol. „Bojuješ proti vlastným, Daemon. To je neodpustiteľné.“

„Ja o vaše odpustenie nestojím. Nič od vás nechcem.“

„Budeš vyhnaný,“ vyhrážal sa.

„Hádaj, čo?“ Ustúpil som o krok, no Luxa na zemi, ktorý sa začal metať, som nespúšťal z očí. „Je mi to jedno.“

Ethana premohol hnev. Po pokojnom, takmer ústupčivom výraze nezostalo ani stopy. „Myslíš, že neviem, čo si tomu dievčaťu urobil? A čo urobil tvoj brat tomu druhému? Obaja ste si to spôsobili sami. Pre toto sa s nimi nedávame dokopy. Ľudia znamenajú len problémy. Ty pôsobíš problémy, lebo si im dovolil dostať sa k nám príliš blízko. Nič také nepotrebujeme, Daemon. Pre človeka riskuješ priveľa.“

„Sme predsa na ich planéte,“ vyhlásil som, samého ma to prekvapilo, ale mal som pravdu. Kat mi to povedala už skôr, ja som len zopakoval jej slová. „Sme tu hostia, priateľu.“

Ethan zaostril. „Zatiaľ.“

Pri jeho slovách mi hlavou myklo do strany. Nebolo ťažké si domyslieť, že to myslí ako varovanie, no v tej chvíli to pre mňa nebolo to najdôležitejšie. Prioritou bola Kat. „Nesledujte ma.“

„Daemon...“

„Myslím to vážne, Ethan. Ak ty alebo ktokoľvek iný pôjde za mnou, nebudem vás šetriť ako teraz.“

Staršina sa na mňa uškrnul. „Naozaj ti za to stojí?“

Po chrbte mi prebehol mráz. Bez podpory Luxov by som na všetko ostal sám a v žiadnej ich kolónii by som nebol vítaný. Správy sa šíria rýchlo; Ethan by sa o to určite postaral. No ani na chvíľu som nezaváhal.

„Áno,“ odvetil som. „Ona mi stojí za všetko.“

Ethan sa zhlboka nadýchol. „Tu si skončil.“

„Nech sa stane.“

Otočil som sa a pomedzi stromy som sa vybral domov. V hlave mi vírilo množstvo myšlienok, no presný plán som nemal. Vedel som však, že budem potrebovať zopár vecí. Napríklad peniaze. A auto. Prekonať celú Mount Weather pešo neprichádzalo do úvahy. Doma to nebude jednoduché, sú tam Dee a Dawson – a budú sa ma snažiť zastaviť. Len nech skúsia.

No keď som letel ponad skalnaté vrchy a naberal rýchlosť, po rozume mi stále chodili Ethanove slová: Obaja ste si to spôsobili sami. Žeby? Odpoveď bola jednoduchá a mal som ju rovno pred očami.

S Dawsonom sme ohrozili dievčatá iba preto, že sme o ne mali záujem. Ani jeden z nás im nechcel ublížiť, neplánovali sme ich uzdravením zmutovať, aby prestali byť ľuďmi, no ani Luxovia sa z nich nestali. Riziká sme však poznali. Najmä ja som si ich bol plne vedomý.

Presne pre toto som od seba Katy spočiatku odháňal, dokonca som robil všetko, čo sa dalo, aby som ju udržal ďaleko od seba a Dee. Sčasti pre to, čo sa prihodilo Dawsonovi, no aj pre možné riziká. A predsa som Katy vtiahol hlboko do nášho sveta. Za ruku som ju v podstate priviedol rovno do jamy levovej. Ako som to mohol vôbec dopustiť?

Takto sa to nemalo stať. Keď veci na Mount Weather nevyšli podľa plánu, mali chytiť mňa. Nie Kat. Ju nie.

V mysli som si zanadával, pristál som v mesačnom svite tesne, než som vyšiel z lesa a nevedomky som spomalil.

Očami som hneď zablúdil ku Katinmu domu a hruď mi oťažela.

Dom bol tmavý, všade panovalo ticho, ako roky pred tým, než sa nasťahovala. Temná, prázdna ulita bez života.

Zastal som vedľa auta jej mamy a sťažka som vydýchol, tlak v hrudi však vôbec nepoľavil. Vedel som, že v tme ma nevidno. Ak ma hľadalo ministerstvo obrany alebo Daedalus, mohli si ma vziať, aspoň by všetko bolo jednoduchšie.

Keď som zavrel oči, videl som Kat vychádzať z predných dverí v tom prekliatom tričku s nápisom MÔJ BLOG JE LEPŠÍ AKO TVOJ VLOG, v šortkách... jej nohy...

Bože, správal som sa k nej ako úplný magor, no ona odo mňa neutiekla. Ani na chvíľu.

V mojom dome sa rozžalo. Za okamih sa otvorili vchodové dvere, stál v nich Dawson. Vánok privial jeho tichú nadávku.

Musel som uznať, že Dawson vyzerá tisíckrát lepšie, než keď som ho videl naposledy. Tmavé kruhy pod očami takmer zmizli a trochu pribral. Ako predtým, než ho chytilo ministerstvo a Daedalus, vtedy sme boli takmer na nerozoznanie, až na to, že on mal dlhšie a strapatejšie vlasy. Vskutku vyzeral výborne. Svoju Bethany mal späť.

Cítil som závisť, ale to ma teda netrápilo.

Vo chvíli, keď som stúpil na schody, vyvolal som tlakovú vlnu, ktorá ich rozpraskala a roztriasla podlahu.

Brat zbledol a o krok ustúpil. Vtedy som pocítil akési zvrátené uspokojenie. „Nečakali ste ma tak skoro?“

„Daemon.“ Dawson narazil chrbtom do vchodových dverí. „Viem, že si naštvaný.“

Vyslal som ďalšiu vlnu energie, narazila do krovu strechy. Drevo prasklo, objavila sa v ňom trhlina. Keď ma naplnil Zdroj, zrak sa mi zastrel a celý svet zbelel. „Ani len netušíš ako, braček.“

„Chceli sme, aby si bol v bezpečí, kým zistíme, čo robiť, ako dostať Kat späť. Nič viac.“

Zhlboka som sa nadýchol a pristúpil som k nemu. Hľadel som mu rovno do očí. „Mali ste pocit, že zavrieť ma v kolónii je najlepšie riešenie?“

„Len sme...“

„Myslíš, že ma môžete zastaviť?“ Z celej sily som za Dawsonom tresol dverami, vyleteli z pántov a dopadli dnu. „Vypálim hoci aj celý svet do základov, len aby som ju zachránil.“

KAPITOLA 2

Katy

Celkom premočená a premrznutá na kosť som sa pozviechala zo zeme. Nemala som ani poňatia, koľko času uplynulo od vypustenia prvej dávky ónyxu a od posledného náporu ľadovej vody, ktorá ma dostala na kolená.

Spočiatku sa mi videlo vylúčené, že by som sa vzdala, nech si so mnou robia, čo sa im zachce. Najskôr mi bolesť za to stála, lebo ani vo sne by mi nenapadlo uľahčiť im to. Keď mi z pokožky zmyli ónyx, znova som sa dokázala hýbať a hneď som sa dovalila k dverám. Vôbec som si však nepomohla, keď ma štvrtý raz ponorili do ónyxu, bola som hotová. Naozaj, úplne odpísaná.

Keď sa mi podarilo postaviť sa na nohy a aj sa na nich udržať, pomalým boľavým krokom som sa došuchtala k studenému stolu. Bola som si pomerne istá, že povrch stola je potiahnutý tenkou vrstvou diamantov. Vybaviť tú miestnosť a vlastne aj celú budovu diamantmi muselo stáť hotový majland – čo by vysvetľovalo náš obrovský štátny dlh. Nechápem, ako som na to mohla myslieť popri všetkom, čo sa práve dialo, no zdalo sa mi, že z ónyxu mi zoskratoval mozog.

Seržant Dasher po celý čas chodil hore-dole. Po ňom prišli muži vo vojenských uniformách. Barety im zakrývali takmer celú tvár, no nevyzerali odo mňa omnoho starší, mohli mať okolo dvadsiatky.

Dvaja z nich boli so mnou práve v miestnosti, na stehnách mali pripevnené pištole. Bola som trochu prekvapená, že na mňa nepoužili paralyzér, ónyx však poslúžil rovnako dobre. Ten s tmavozeleným baretom stál pri ovládačoch a s jednou rukou na pištoli a druhou na tlačidle spôsobujúcom bolesť ma sledoval. Druhý, ktorému tvár zakrýval kaki baret, strážil dvere.

Ruky som položila na stôl. Spoza mokrých chuchvalcov vlasov moje prsty vyzerali ako biela pasta. Bolo mi zima a chvela som sa tak, až som mala podozrenie, či náhodou nemám záchvat. „Už... už nevládzem,“ zachrčala som. Vojakovi s kaki baretom šklblo tvárou.

Snažila som sa dostať na stôl, vedela som, že ak sa neposadím, spadnem. Mohutný záchvev svalov ma odhodil do strany. Chvíľu sa so mnou všetko točilo. Možno mám nejaké trvalé poškodenie. Takmer som sa zasmiala, lebo na čo by som Daedalu bola poškodená?

Doktor Roth celý čas sedel v rohu miestnosti, no teraz sa postavil a v ruke držal tlakomer. „Pomôžte jej dostať sa na stôl.“

Kaki baret ku mne pristúpil s odhodlane zaťatou sánkou. Zastavila som sa v chabom pokuse udržať medzi nami nejakú vzdialenosť. Srdce mi bilo šialene rýchlo. Nechcela som, aby sa ma dotýkal. Nechcela som, aby sa ma ktokoľvek dotýkal.

Nohy sa mi triasli, znova som o krok ustúpila, svaly mi vypovedali službu. Zadkom som sa zviezla na dlážku, no bola som taká znecitlivená, že bolesť som si ani nevšimla.

Kaki baret sa na mňa díval zhora, z tohto uhla som mu videla celú tvár. Mal zvláštne modré oči, a hoci sa tváril rutinne, akoby som v jeho pohľade rozpoznala istý druh súcitu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2