Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2004 by Nora Roberts

Translation © Eva Konečná, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu NOTHERN LIGHTS

přeložila Eva Konečná

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-573-8

Mému milovanému Loganovi, synu mého syna.

Život bude tvou pokladnicí naplněnou jiskrou smíchu,

září dobrodružství, třpytem objevu, zábleskem magie.

A skrze všechny tyto drahokamy proudí nepřetržitý žár lásky.

TEMNOTA

Ukonči to, má paní.

Jasný den skončil, je čas jít do temnot.

WILLIAM SHAKESPEARE

Ó temno, temno, temno uprostřed polední záře,

nenávratné temno, úplné zatmění

bez naděje na den!

JOHN MILTON

ÚVOD

ZÁZNAM V DENÍKU – 12. února 1988

Přistáli jsme na Sun Glacieru kolem poledne. Let ze mě vytřásl kocovinu a odřízl ty škrtící provazy reality, která je ve světě tam dole. Obloha je jasná jako modrý křišťál. Ten druh oblohy, který dávají na pohlednice, aby přilákali turisty, spolu s třpytivým pasluncem kolem studeného, bílého slunečního kotouče. Beru to jako znamení, že tohle lezení bude takové, jaké má být. Vítr rychlosti asi deset uzlů. Teplota pod minus deseti stupni. Ledovec široký jako zadek coury Kate a stejně chladný jako její srdce.

I tak nás Kate včera večer řádně vypravila. Dokonce nám poskytla něco jako skupinovou slevu.

Nevím, co tu krucinál děláme, vyjma toho, že musíte někde být a něco dělat. Zimní šplhání na No Name je stejně dobré jako kterékoliv jiné a lepší než většina z nich.

Muž potřebuje tu a tam týden dobrodružství, které zahrnuje chlast a lehké ženské. Jak jinak chcete ocenit alkohol a ženy, když si od nich na chvíli neodpočinete?

A když jsem narazil na dva kámoše z Lunacy, změnilo to nejen moje štěstí u stolu, ale obecně mou náladu. Existuje málo věcí, které mě štvou více než každodenní práce, jakou dělá šedivá většina, jenže ženská umí člověku brnkat na nervy.

Moje neočekávané štěstí by mělo uspokojit moje holky, takže teď si vyberu několik dní s kámoši jenom pro sebe.

Jít proti živlům, riskovat život a údy ve společnosti podobně bláznivých chlápků je něco, co musím mít, aby mi to připomínalo, že žiju. Dělat to ne pro peníze, ne z povinnosti, ne proto, že vás nějaká ženská týrá odpíráním sexu, ale z čirého idiotství, to je to, co ve vás udržuje jiskrného ducha.

Tam dole začíná být přelidněno. Cesty vedou tam, kam nikdy nevedly, lidé žijí tam, kde nikdy nežili. Při mém prvním příchodu sem jich tu tolik nebylo a zatracená vláda skoro nic neregulovala.

Povolení lézt na hory? Chodit do hor? Do hajzlu se zákony, do hajzlu s úřednickými suchary a jejich papírováním. Hory tu byly dávno předtím, než byrokrati přišli na způsob, jak na nich vydělávat. A budou tu dlouho potom, co se ti ouřadové budou smažit v pekle.

Já jsem teď tady, na posvátné půdě, která nepatří nikomu a ani patřit nebude.

Kdyby existovala nějaká možnost žít na této hoře, postavil bych si tu stan a nikdy neodešel. Ale posvátná nebo ne, zabije vás rychleji než sekyrující manželka a s ještě menším slitováním.

Takže si vybírám svůj týden s podobně smýšlejícími muži, abychom zdolali ten bezejmenný vrchol a stanuli nad městem, nad řekou a jezery, které překračují hranice stanovené vládou a vysmívají se jejím neduživým pokusům o zkrocení a ochranu.

Aljaška nepatří nikomu než sama sobě, bez ohledu na počet silnic nebo značek a zákazů, které na ní někdo zřídí. Je to poslední z divokých žen a Bůh ji za to miluje. I já.

Založili jsme základní tábor. To už slunce zapadlo za vysoké štíty a uvrhlo nás do zimní tmy. Schoulení ve stanu jsme se pořádně najedli, nechali kolovat joint a mluvili o zítřku.

Zítra polezeme nahoru.

JEDNA

CESTA DO LUNACY – 28. prosince 2004

Připoutaný v roztřesené plechovce absurdně nazývané letadlo, kodrcající se v nárazech vzduchu skrze skoupé okno světla zvaného zima, skrze otvory a mezery mezi horami pokrytými sněhem směrem k městečku jménem Lunacy, zažil Ignatious Burke zjevení.

Nebyl až tak připravený umřít, jak se domníval.

Vědomí, že jeho nejistý osud spočívá v rukou neznámého muže zahaleného v kanárkově žluté bundě, s tváří téměř zakrytou obnošeným koženým kloboukem nasazeným na fialové pletené čepici, bylo zatraceně nepříjemné.

V Anchorage Natovi připadal tento neznámý muž zcela kompetentní, když ho srdečně poplácal po rameni. Než ukázal palcem na tuhle konzervu s vrtulemi.

A sdělil: „Stačí mi říkat Pošuk.“ V tom okamžiku se v Natovi ozvalo první znepokojení.

Co jsem to za idiota, když nasednu do létající plechovky pilotované chlápkem se jménem Pošuk?

Jenže jediným spolehlivým dopravním prostředkem do Lunacy v tuto roční dobu bylo letadlo. Alespoň tak ho informovala starostka Hoppová, když s ní probíral průběh cesty.

Letadlo se prudce naklonilo doprava a když je jeho žaludek následoval, napadlo ho, jak asi starostka definuje pojem spolehlivý.

Domníval se, že mu vůbec nezáleží na jednom či druhém. Žít nebo zemřít, co na tom záleží v celkovém schématu? Když nastupoval do velkého proudového letadla Baltimore-Washington, byl smířený s tím, že každopádně směřuje ke konci svého života.

Policejní psychiatr ho varoval před přijímáním zásadních rozhodnutí, když je v depresi, ale on zažádal o místo policejního velitele v Lunacy bez jakéhokoliv jiného důvodu, než že mu ten název připadal tak výstižný.

A přijal toto místo s lhostejným pokrčením ramen.

Dokonce i teď, postižený přílivem nevolnosti a roztřesený ze svého prozření, si Nat uvědomoval, že mu starosti nedělá ani tak smrt, jako její forma. Nechtěl ukončit celou záležitost nárazem do nějaké hory v podělaném soumraku.

Kdyby zůstal v Baltimoru a choval se vlídněji ke svému psychiatrovi a kapitánovi, tak mohl přinejmenším pokračovat v práci na nějakém nižším postu. To by nebylo zas až tak zlé.

Ale on ne, on odhodil odznak, čímž mosty za sebou nejenom spálil, ale přímo zbořil. A nyní skončí jako krvavý flek někde v aljašských horách.

„Teď to bude trochu drsnější,“ ozval se Pošuk.

Nat spolkl žluč. „A doposud to bylo tak klidné.“

Pošuk se usmál a zamrkal. „Tohle nic není. Měl byste zažít boj s protivětrem.“

„Ne, díky. Jak dlouho ještě?“

„Moc ne.“

Letadlo sebou škubalo a otřásalo se v turbulencích. Nat to vzdal a zavřel oči. Modlil se, aby nepřidal své smrti na nedůstojnosti a nenadělal si předtím do kalhot.

Už nikdy nesedne do letadla. Jestli přežije, opustí Aljašku autem. Pěšky. Plazením. Ale už nikdy vzduchem.

Letadlo provedlo něco jako trhavý skok a Nat vytřeštil oči. A oknem spatřil triumfální vítězství slunce, nádherné prosvětlení soumraku, které proměnilo oblohu v perleť. Svět dole tvořily dlouhé bílé a modré vlny, nenadálá návrší, třpytivé roje ledových jezer a něco, co musely být kilometry zasněžených stromů.

Oblohu směrem na východ překrývala masa, kterou místní nazývali Denali nebo jenom Hora. I zběžnou přípravou zjistil, že McKinley jí říkají pouze lidé zvenčí neboli outsideři.

Jeho jedinou souvislou myšlenkou při natřásání podél ní bylo, že nic skutečného nemůže být takto mohutné. A jak slunce vysílalo boží paprsky ztěžklou oblohou kolem ní, stíny začaly téct a šířit se, modré přes bílou, a její ledová tvář se honosně blyštěla.

Něco se v něm pohnulo tak, že na okamžik zapomněl na víření v břiše, nepřetržitý hukot motoru a dokonce i na mráz, jenž visel v letadle jako mlha.

„Pořádná potvora, co?“

„Ano.“ Nat vydechl. „Pořádná potvora.“

Mířili na západ, ale horu neztratil z dohledu ani na chvíli. Nyní viděl, že to, co považoval za zledovatělou silnici, je klikatící se zamrzlá řeka. A poblíž jejího břehu se usídlil člověk se svými domy a budovami, osobními automobily a dodávkami.

Svým klidem, bělostností a vyčkáváním mu to připomínalo skleněnou sněhovou kouli, jíž je třeba zatřást.

Pod podlahou něco zarachotilo. „Co to bylo?“

„Přistávací zařízení. Tohle je Lunacy.“

Letadlo klesalo rychlostí, která přiměla Nata držet se sedačky a vzepřít se nohama. „Cože? Kde přistaneme? Kde? Kde?“

„Na řece. V tuhle roční dobu je pevně zamrzlá. Nebojte se.“

„Ale –“

„Pojedeme na lyžích.“

„Na lyžích?“ Nat se okamžitě rozpomněl, jak nenávidí zimní sporty. „Nebyly by rozumnější brusle?“

Pošuk se divoce rozchechtal, zatímco letadlo dosedlo na stuhu řeky. „No to mě podrž. Bruslící letadlo. Sakra, to by byla bomba.“

Letadlo poskakovalo a klouzalo spolu s Natovým žaludkem. Pak elegantně zastavilo. Pošuk vypnul motory a v náhlém tichu Nat slyšel bušení svého srdce v uších.

„Za tohle vám nemůžou dost zaplatit,“ podařilo se mu dostat ze sebe. „Asi vám dost nezaplatí.“

„Kruci.“ Praštil Nata do paže. „Tohle není o penězích. Vítejte v Lunacy, šéfe.“

„To máte sakra pravdu.“

Nat se rozhodl, že nebude líbat zemi. Nejen že by to vypadalo směšně, ale pravděpodobně by k ní přimrzl. Místo toho vystrčil zesláblé nohy do nepopsatelné zimy a modlil se, aby ho udržely, než se dostane někam do tepla, klidu a příčetnosti.

Hlavním úkolem se pro něj stalo překročení ledu bez zlomení nohy nebo krku.

„Nestarejte se o své věci, šéfe,“ zavolal Pošuk. „Přinesu vám je.“

„Díky.“

Zatímco se uklidňoval, zahlédl na břehu postavu stojící ve sněhu. Byla zachumlaná do hnědé bundy s kapucí lemovanou černou kožešinou. A kouřila krátkými, netrpělivými tahy. Použil ji jako orientační bod a vydal se po hrbolatém ledu s co největší důstojností, jaké byl schopen.

„Ignatious Burke.“

Chraplavý hlas patřil ženě a donesl se k němu s obláčkem páry. Uklouzl, podařilo se mu to ustát, a se srdcem tlukoucím mu do žeber vylezl na zasněžený břeh.

„Anastasia Hoppová.“ Nabídla mu ruku v rukavici. Nějak se mu ji podařilo uchopit a správně s ní zapumpovat. „Máte trochu zelenou barvu. Pošuku, nelaškoval jsi cestou s naším novým velitelem policie?“

„Ne, madam. Ale měli jsme trochu špatné počasí.“

„To je vždycky. Jste fešák, i při té nevolnosti. Tady, dejte si.“

Vytáhla z kapsy stříbrnou placatku a podala mu ji.

„Ale –“

„Jen do toho. Ještě nejste ve službě. Troška brandy vám sedne.“

Usoudil, že věci už nemohou být horší, a tak odšrouboval uzávěr, pomalu si lokl a cítil, jak mu alkohol teče rovnou do roztřeseného žaludku. „Děkuji.“

„Ubytovali jsme vás v Boudě, dáváme vám šanci popadnout dech.“ Vedla ho po vyšlapané pěšině. „Město vám ukážu později, až budete mít čistou hlavu. Z Baltimoru je to dálka.“

„Ano, to je.“

Připadal si jako ve filmových kulisách. Zelené a bílé stromy, řeka, sníh, budovy z půlených kmenů, kouř z komínů a rour. To vše zahalené ve snovém oparu, z něhož pochopil, že je mu nejen špatně, ale že je i totálně vyčerpaný. Během letu nedokázal spát, takže naposled byl v horizontální poloze před zhruba čtyřiadvaceti hodinami.

„Je skvělý, jasný den,“ poznamenala. „Hory jsou ukázkové. Přesně ten obraz, který sem přitahuje turisty.“

Horstvo bylo skutečně pohlednicově krásné a poněkud drtivé. Měl pocit, že vstoupil do nějakého filmu – nebo do snu někoho jiného.

„Ráda vidím, že jste dobře vybavený.“ Při řeči si ho změřila pohledem. „Spousta lidí z Dolních 48 sem dorazí ve fajnových kabátech a lehkých botách. Potom jim málem umrzne zadek.“

Všechno co měl na sobě, včetně termoprádla a většinou obsahu svého kufru, si koupil v internetovém obchodě Eddie Bauer – po obdržení e-mailu se seznamem navrženým starostkou Hoppovou. „Byla jste docela konkrétní v tom, bez čeho se tady neobejdu.“

Přikývla. „Stejně konkrétní jsem byla v tom, co od vás požadujeme. Tak mě nezklamte, Ignatiousi.“

„Nat. Nic podobného nemám v úmyslu, paní Hoppová.“

„Jen Hoppová. Tak mi tu říkají všichni.“

Vystoupala na dřevěnou verandu. „Tak tohle je Bouda. Hotel, bar, jídelna, společenský klub. Máte tady pokoj, je součástí vašeho platu. Rozhodnutí, jestli chcete bydlet někde jinde, je na vás. Bouda patří Charlen Hidelové. Podává dobré jídlo, udržuje místo v čistotě. Postará se o vás. Také se vám pokusí dostat do kalhot.“

„Prosím?“

„Jste velmi dobře vypadající muž a Charlen má jistou slabost. Pro vás je dost stará, ale ona si to nebude myslet. Rozhodnutí, jestli si to budete myslet i vy, je rovněž na vás.“

Pak se usmála a Nat viděl, že pod kapucí má tvář červenou jako jablko a téhož tvaru. Její oříškově hnědé oči byly živé, rty široké a tenké, zdvižené v koutcích.

„Máme tady jako většina Aljašky přebytek mužů. To ale neznamená, že místní ženská populace nebude větřit. Jste čerstvé maso a mnoho žen bude chtít ochutnat. Ve volném čase si dělejte, co se vám zlíbí, Ignatiousi. Jenom neprohánějte sukně v pracovní době.“

„Zapíšu si to.“

Její smích zněl jako mlhová siréna – dvě hlasitá houknutí. Na zdůraznění ho pleskla přes paži. „Měl byste.“

Otevřela dveře a uvedla ho do požehnaného tepla.

Cítil vůni kouře a kávy, něčeho smaženého s cibulkou a vyzývavý dámský parfém.

V rozlehlé místnosti se nacházely jídelní stoly pro dvě a čtyři osoby, pět boxů a bar s řadou stoliček s ošoupanými červenými sedačkami.

Ve zdi po pravici se otevíral široký průchod vedoucí do prostoru s kulečníkovým stolem, něčím jako stolní fotbal a blikajícím hudebním automatem.

Další průchod v téže stěně vedl pravděpodobně do recepce. Za ním viděl část pultu a přihrádkovou skříň s klíči a několika obálkami nebo vzkazy.

V krbu vesele plápolal oheň a okna byla nasměrovaná tak, aby poskytovala výhled na pompézní pohoří.

Obsluhující servírka byla ve vysokém stupni těhotenství. Lesklé černé vlasy měla spletené do dlouhého copu. Její tvář byla tak poutavá, tak klidně krásná, až zamrkal. S hebkýma, tmavýma očima a zlatou pletí mu připadala jako aljašská verze madony.

Právě nalévala kávu dvěma mužům v boxu. U jednoho stolu si asi čtyřletý kluk vybarvoval omalovánky. A u baru seděl muž v tvídovém saku, kouřil a četl ohmataný výtisk Odyssea.

U stolu vzadu zahlédl nějakého chlápka s hnědým plnovousem splývajícím na vybledlou tmavohnědou flanelovou košili, který vedl rozčilenou konverzaci zjevně sám se sebou.

Hlavy se otočily jejich směrem a ozvaly se pozdravy Hoppové, která stáhla kapuci z hlavy a odhalila bohatou hřívu stříbrných vlasů. Pohledy ulpívající na Natovi se řadily od zvědavosti a spekulací až po otevřené nepřátelství ze strany vousáče.

„Přivedla jsem Ignatiouse Burkeho, našeho nového policejního velitele,“ oznámila Hoppová a otevřela zip na své bundě. „Tady v boxu sedí Dex Trilby a Hans Finkle. Tam vzadu s tím zamračeným obličejem je Bing Karlovski. Obsluhuje tu Rosa Ituová. Jak se má miminko dneska, Roso?“

„Je neklidné. Vítejte, veliteli Burke.“

„Děkuju.“

„To je Profesor.“ Hoppová popošla k baru a poklepala tvídovému saku na rameno. „Je v té knize od poslední doby, kdy jsi ji četl, něco jinak?“

„Pořád totéž.“ Stáhl si níže čtecí brýle v kovových obroučkách, aby Nata lépe viděl. „Dlouhá cesta.“

„To byla,“ souhlasil Nat.

„Ještě neskončila.“ Profesor vrátil brýle na své místo a dal se znovu do čtení.

„A tady ten hezoučký ďáblík je Jesse, Rosin chlapec.“

Hoch držel hlavu skloněnou nad omalovánkami, ale zvedl pohled tak, že mu zpod husté černé ofiny vykukovaly velké, tmavé oči. Natáhl se a potáhl Hoppovou za bundu, aby se sehnula a slyšela, co jí šeptá.

„Nedělej si starosti. Dáme mu jeden.“

Kývací dveře za barem se rozlétly a prošel jimi obrovský, černý náklaďák v obrovské, bílé zástěře. „Obr Mike,“ představila ho Hoppová. „Kuchař. Byl u námořnictva, dokud mu při návštěvě v Kodiaku nepadla do oka jedna z místních dívek.“

„Ulovila mě jako pstruha,“ usmál se Obr Mike. „Buďte vítán v Lunacy.“

„Děkuju.“

„Chceme nabídnout našemu nového policejnímu veliteli něco chutného a horkého.“

„Dneska máme výbornou rybí polévku,“ odpověděl jí Obr Mike. „Mohla by stačit. Tedy pokud byste se raději nezakousl do kusu červeného masa, náčelníku.“

Natovi moment trvalo, než se ztotožnil s oslovením náčelník. Okamžik, během něhož cítil na sobě oči všech přítomných. „Rybí polévka stačí. Zní dobře.“

„Hned vám ji přineseme.“ Mike se vrátil do kuchyně a Nat slyšel, jak si hlubokým barytonem prozpěvuje Baby, It’s Cold Outside.

Kulisy, pohlednice, pomyslel si. Nebo hra. Tak či onak měl pocit, že se ocitl v něčem jako zaprášená estráda.

Hoppová zvedla prst, aby zůstal na místě, než odpochodovala do recepce. Sledoval, jak obchází pult a bere z jedné z přihrádek klíč.

V tu chvíli se otevřely dveře za pultem. A vyšla z nich sexbomba.

Blondýnka – Nat si myslel, že právě to sexbombám nejvíc sluší – s vlnitou záplavou zlatých vlasů splývajících na velmi působivá ňadra uvězněná pod přiléhavým modrým svetříkem s hlubokým výstřihem. Trvalo mu dobrou minutu, než si všiml, že ten svetřík je zastrčený do džínů dostatečně těsných, aby jí zhmoždily vnitřní orgány.

Ne že by si stěžoval.

Její tvář se pyšnila pronikavě modrýma očima plnýma nevinnosti, které ostře kontrastovaly s plnými, rudými rty. Přehnané nalíčení mu oživilo v paměti panenku Barbie.

Barbie model Zabiják mužských srdcí.

Přes omezení oděvem se všechno na ní, co se mohlo hýbat, pohupovalo, když kráčela na tenkých jehlových podpatcích kolem pultu a do jídelny. Tam se unyle opřela o bar.

„No, ahoj, fešáku.“

Její hlas bylo hrdelní předení – musela to procvičovat – určené k vysátí krve z mužské hlavy a snížení jeho IQ na úroveň kedlubny.

„Charlen, nezapomínej na vychování.“ Hoppová zacinkala klíčem. „Hoch je unavený a není mu dobře. Nezaslouží si, aby se musel vypořádávat s tebou hned teď. Náčelník Burke, Charlen Hidelová. Tohle je její podnik. Ubytování a strava jsou hrazeny z městského rozpočtu jako součást vašeho platu, takže nemáte povinnost nabízet cokoliv jiného.“

„Hoppová, ty jsi tak zlá.“ Ale Charlen to řekla s úsměvem hlazené kočky. „Co kdybych vás teď zavedla nahoru, náčelníku Burke, abyste se mohl zabydlet? Potom vám přinesu něco teplého k jídlu.“

„Zavedu ho tam já.“ Hoppová rázně sevřela klíč v hrsti a nechala z něj trčet jenom velkou černou visačku s číslem pokoje. „Pošuk mu nese jeho věci. Rose neublíží, když mu donese Mikovu polévku. Pojďte, Ignatiousi. Společenskému styku se můžete věnovat, až se vám nebudou únavou podlamovat kolena.“

Mohl mluvit sám za sebe, ale neviděl důvod. Následoval Hoppovou po schodišti poslušně jako štěně svého pána.

Slyšel někoho zamumlat „čičako“ tónem, s jakým chlap vyplivne zkažené maso. Předpokládal, že jde o urážku, ale nechal to plavat.

„Charlen to nemyslí špatně,“ říkala Hoppová. „Ale ráda dráždí chlapy k smrti, když dostane příležitost.“

„O mě si nedělej starosti, mami.“

Znovu se zasmála jako mlhová siréna a vsunula klíč do zámku pokoje 203.

„Asi před patnácti roky Charlen opustil muž a nechal ji, aby sama vychovávala jejich dcerku. Odvedla u Meg docela slušnou práci, i když jsou na sebe většinu času jako divoké kočky. Od té doby měla hodně chlapů a každým rokem jsou mladší. Už jsem řekla, že je pro vás moc stará.“ Hoppová se ohlédla přes rameno. „Faktem je, že podle toho, jak pokračuje, jste pro ni starý i vy. Dvaatřicet, že ano?“

„Tolik mi bylo, když jsem opouštěl Baltimore. Před kolika roky to bylo?“

Hoppová potřásla hlavou a strčila do dveří. „Charlen je minimálně o dvacet roků starší než vy. Její dcera je přibližně stejně stará jako vy. Měl byste si to pamatovat.“

„Myslel jsem, že ženám vadí, když některá z nich urve mladšího chlapa.“

„Ukazuje se, jak málo o ženách víte. Štve nás, když se tak stane, ale jenom proto, že jsme ho nesbalily jako první. Tak je to.“

Vešel do pokoje obloženého dřevem. Byl zařízený kovovou postelí, prádelníkem se zrcadlem na jedné straně, malým kulatým stolem se dvěma židlemi a menším psacím stolem na druhé.

Byl čistý, skrovný a zajímavý zhruba tak, jako pytel bílé rýže.

„Tady je malá kuchyňka.“ Hoppová odhrnula modrý závěs a odhalila malou chladničku, dvouplotýnkový vařič a dřez velký jako Natova dlaň. „Pokud vaření není vaším koníčkem, jezte dole. Vaří se tu dobře.

„Není to Ritz a jsou tu i hezčí pokoje, ale jsme omezení rozpočtem.“ Pokročila ke druhé stěně a otevřela dveře. „Koupelna. Tahle má vnitřní rozvod vody.“

„No ne.“ Strčil hlavu do dveří.

Umyvadlo sice bylo větší než kuchyňský dřez, ale ne o moc. Vana žádná, jenom sprchový kout, ale to mu úplně stačilo.

„Tady jsou vaše věci, šéfe.“ Pošuk nesl dva kufry a tašku, jako by byly prázdné. Hodil je na postel, kde se pod jejich tíhou prohnula matrace. „Kdybyste mě potřeboval, budu dole a dám si tam jídlo. Dneska přespím tady. Zpět do Talkeetny poletím až ráno.“

Pozdravil klepnutím prstu na čelo a odcházel.

„Sakra. Počkejte.“ Nat začal prohrabávat kapsy.

„O dýško se postarám já,“ ozvala se Hoppová. „Než oficiálně nastoupíte do funkce, jste hostem městské rady.“

„Cením si toho.“

„Chystám se sledovat vaši práci, takže uvidíme, jak to půjde.“

„Pokojová služba!“ zacvrlikala Charlen a vešla do pokoje s podnosem. Její boky se pohupovaly jako metronom, když nesla podnos ke stolu. „Máte tu výbornou rybí polévku, náčelníku, a pořádný sendvič. Káva je horká.“

„Voní to skvěle. Děkuji, paní Hidelová.“

„Ó, teď jsem pro vás Charlen.“ Zatřepotala řasami a ano, pomyslel si Nat, i tohle si nacvičila. „Jsme tu všichni jedna velká rodina.“

„Kdyby tomu tak bylo, obešli bychom se bez policejního náčelníka.“

„No tak, neděs ho, Hoppová. Vyhovuje vám tenhle pokoj, Ignatiousi?“

„Jenom Nat. Ano, díky. Je prima.“

„Tak dostaňte nějaké jídlo do břicha a odpočiňte si,“ poradila mu Hoppová. „Až chytíte druhý dech, stačí mi zavolat. Provedu vás městem. Vaší první povinností bude účast na zítřejším odpoledním setkání občanů na radnici, kde vás představíme všem, kteří se uráčí přijít. Předtím asi budete chtít vidět policejní stanici a seznámit se se svými dvěma zástupci a Peachovou. A dáme vám hvězdu.“

Koniec ukážky

Table of Contents

TEMNOTA

ÚVOD

JEDNA