Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2013 by Bastei Lübbe GmbH&Co. KG, Köln

Translation © Jesika Schaft, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu SCHATTENFREUNDIN

přeložila Jesika Schaft

Redakční úprava Slávka Poberová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-433-5 (ePub)

ISBN 978-80-7466-434-2 (mobi)

Axelovi

Obsah

PROLOG

1

2

3

4

5

6

7

8

9

EPILOG

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

Hekticky si osušila ruce a podívala se na hodinky. Celý časový rozvrh se jí zamotal. Za půl hodiny začíná hudebka. Předtím však musí stihnout samoobsluhu, jinak nebude dnes nic k večeři. A nic není horší než zklamané oči hladového dítěte, které se celý den těšilo na slíbené párečky, a teď se musí spokojit s chlebem. Takže sebou musí hodit.

Zavřela oči a zavrtěla hlavou. Co to s ní jenom je? Samoobsluha... Párečky... Kde nechala hlavu? Musí teď zařídit něco mnohem důležitějšího.

Potichu otevřela dveře do vedlejšího pokoje a nahlédla dovnitř. Z přehrávače slyšela pohádku o loupežnících. Výborně. Přešla obývacím pokojem a otevřela dveře na terasu. I tady vypadalo všechno v pořádku.

Nikdo se nesmí nic dovědět. V žádném případě.

Zrovna když se zase otočila, zaslechla nějakou melodii. Tichounce a tlumeně. Na okamžik zůstala stát jako zkamenělá. Tu melodii znala, přesně věděla, odkud přichází. Z mobilu. Nejspíš ho zapomněla u mrtvoly.

Snad se rychle vybije.

1

ČTYŘI TÝDNY PŘEDTÍM

„Stihneš to k večeři?“ zeptala se Katrin a vzala do ruky řasenku.

Thomas jí dal pusu na tvář. „Počítám že ne. Celý den budu tvrdnout po schůzích a pak ještě musím připravit jednu prezentaci. Chvíli to potrvá. Bohužel.“

Jako vždycky, pomyslela si Katrin. Jen přikývla.

Od té doby, co se přestěhovali do Münsteru, pracoval Tom ještě víc než dřív. Koneckonců se sem taky stěhovali kvůli jeho nové práci. Firma, specializující se na výrobu chladicích zařízení, expandovala, takže měl plné ruce práce a domů chodil většinou pozdě. Katrin mívala pocit, že její muž vlastně docela rád zůstává v kanceláři o něco déle. Tak aspoň unikal chaosu, který doma vládl. Dosud stály všude po pokojích bedny a čekaly na vybalení. Z tmavě červené stěny v ložnici, kterou si přála jako kontrast k bílému nábytku, bylo sotva co vidět – tolik krabic se před ní vršilo.

Celé stěhování zůstalo na Katrin. Přitom sama měla už týden novou práci. A pak tu byl i Leo. Jako na povel se sem přiřítil, v rukou barevný hadrový míč.

„Táto, pojď si hlát!“ volal rozzářeně a zvedal míč.

Thomas ho vzal do náručí a vlepil mu pusu. „Já nemůžu, broučku,“ řekl a přitiskl ho k sobě. „Táta musí do práce.“

Leo pokřivil obličej a dal se do pláče. „Táto, hlát!“

„Ale no tak, broučku, za chvíli si budeš báječně hrát ve školce!“ Pohladil Lea po blonďatých vlasech a dal mu ještě jednu velkou pusu na tvář. „Dnes večer tě přijdu uložit do postýlky, ano?“

Leo plakal ještě hlasitěji. Ale stejně okamžitě jako začal, taky najednou skončil. „Mami, pojď hlát fotbal!“ vyhrkl a zadíval se na matku očima zalitýma slzami.

Katrin se musela smát. Ťukla mu na malý pršáček a zavrtěla hlavou. Teď na hraní opravdu nebyl čas. „Musíme být do devíti ve školce, jinak dostaneme!“ řekla. „Pojď, já ti pomůžu s oblékáním.“

Tom odešel a Katrin všechno pro Lea připravila. Už několik dní trval na stále stejném tričku s motivem Sezamové ulice. I dnes ustoupila, ačkoli už bylo celé flekaté. Ještě mu rychle namazala svačinu – a už bylo skoro devět.

„Pozdě, jako vždycky,“ mumlala si pro sebe a rychle popadla své věci. Vzala si sportovní tašku a velkou igelitku s pár vytříděnými oděvy, které chtěla po práci zavézt k rodičům. Její matka se angažovala v církevní obci, kde mimo jiné sbírali vyřazené oblečení. Lidé, kteří tam chodili, byli vděční za každý dar.

Ale teď už rychle do školky, a pak do ordinace. V půl desáté má první termín. Pak nakoupit, vyzvednout Lea a zajet k rodičům. Tam se v žádném případě nesmí moc zdržet, aby dnes stihla vybalit ještě aspoň jednu krabici. Katrin si vzdychla. Má před sebou dlouhý, předlouhý den.

Deset minut na to vjela na parkoviště u školky. Okamžitě cítila, jak v ní roste vztek, protože na jediném volném místě z celého parkoviště stála skupinka matek. Povídaly si. Katrin zaparkovala svůj černý nissan na příjezdové cestě pro hasiče a vystoupila.

„Tam se stát nesmí,“ poučila ji jedna z matek.

„Já budu hned zase pryč,“ odpověděla Katrin provinile, aniž se na ni podívala.

V tu chvíli se objevilo ještě jedno auto, BMW – velké, černé a drahé. Stejně jako prve Katrin vrhla i tato řidička zlý pohled na debatující skupinku. Pak otevřela okénko.

„Mohly byste uvolnit to parkoviště a pokračovat až potom? Díky.“

Žena nečekala na odpověď, zavřela okénko a nahodila blinkr. Matky bručely cosi na téma Taková nehoráznost a Co si ta ženská o sobě myslí a pomalu opouštěly místo. Žena s tmavým bavorákem tam zajela, vystoupila a rozepnula synovi pásy na dětské sedačce.

Katrin tu scénu pozorovala, pak otevřela dveře spolujezdce a vytáhla Leův batoh. Řidička BMW jí byla okamžitě sympatická. Měla tmavé vlasy vyčesané do drdolu, což podtrhovalo její pěkný, kulatý obličej. Katrin se zdálo, že má pár kilo navíc, ale slušelo jí to. Černé kalhoty, k nim bílá blůza se šedým kašmírovým vzorem, pod poprsím volně svázaná. Nalíčení příjemně decentní. Jediným nápadným prvkem byly zářivě červené náušnice ve tvaru jahod, dokonale sladěných se rtěnkou.

Katrin vyzvedla Lea z auta, a on se hned rozutíkal k tomu druhému chlapečkovi. „Bene, Bene! Chceš hlát fotbal?“

Tmavovlasý Ben přikývl a oba chlapci se rozeběhli do školky.

„Ani jsem nevěděla, že Leo už si našel kamaráda,“ řekla Katrin. Šla té ženě podat ruku. „Dobrý den, já jsem Katrin Ortrupová. Naši synkové si zjevně báječně rozumějí.“

„Dobrý. Já jsem Tanja Weilerová. Ano, Ben už o Leovi vyprávěl. Mám takovou radost, že se skamarádili. Jsme tu noví.“

Katrin se na ni překvapeně podívala. „My taky! Přistěhovali jsme se teprve před pár týdny. Já jsem sice v Münsteru vyrostla, ale hned po škole jsem odsud odešla.“

„To jsme na tom stejně,“ řekla Tanja. „Stěhování s dětmi je docela stres, že ano? Ještě jsme ani nevybalili všechny bedny.“

Katrin se smíchem mávla rukou. „My taky ne.“

Společně zašly do budovy školky, aby se rozloučily se syny.

Chvíli poté už zase stály na parkovišti.

„Tady za rohem je hřiště,“ řekla Tanja Weilerová, než nastoupila do auta. „Mohly bychom nechat kluky trochu vydovádět, co ty na to – jé, můžu tykat, že ano?“

„Rozhodně,“ na to Katrin se smíchem. „A hřiště je prima nápad. Počasí by mělo vydržet.“ Vzhlédla k zářivě modrému nebi, po němž plulo jen pár bílých mráčků. „Teď zatím nestíhám, ale za pár dní bude svět vypadat už o něco lépe – třeba se mi mezitím podaří nastolit pořádek.“

„Určitě se uvidíme tady ve školce,“ řekla Tanja. „Pak se domluvíme.“

Katrin přikývla a dívala se za odjíždějící. Spokojeně se vydala na cestu. Leo si našel kamaráda, to je skvělé. A Benova maminka dělá pohodový dojem. Vypadá příjemně – ne jako jedna z těch vzorových matek, s nimiž se člověk může bavit jedině o správné výživě nebo o tom, kolik času smějí malé děti trávit u televize. Kdysi jí jedna taková matka smrtelně vážně vykládala, že Leův mozek utrpí trvalé škody, když se každý večer bude pár minut dívat na večerníček. Jako by to automaticky vyvolávalo rakovinu mozku! Tahle odrůda matek, které čtou všechny, ale opravdu všechny příručky, a které všechno dělají správně, se nedá vydržet.

Tím pozitivnější dojem měla z Tanji. Rozhodla se, že si v příštích dnech vyšetří čas, aby se mohly s Tanjou domluvit. Chlapci si budou hrát a maminky se trochu lépe poznají.

Její kroky se automaticky zpomalily, jakmile odbočila z cesty a prodírala se křovím. Myslela na důvěrnost, která mezi nimi panovala, a na utrpení, které je spojovalo. Smutně rozhrnovala rukama houští, sklíčená žalem nad ztracenou přítelkyní.

Co jí asi táhlo hlavou, když šla po téhle cestě naposledy? Co tehdy cítila? Tady prožila poslední minuty svého života, naposledy dýchala čerstvý vzduch, slyšela cvrlikání ptáků a šelest vlastních kroků na lesní půdě.

Jestlipak to všechno vůbec vnímala? Anebo cítila jen ten provaz v ruce – provaz, na němž vzápětí uváže smyčku, provaz, který ji navždy připraví o vzduch k dýchání?

Na co myslí člověk jdoucí k místu, kde zemře?

Nevěděla.

Teď stála pod tím stromem a vzhlížela k větvi, na níž její přítelkyně po šest týdnů visela, než nějaký lovec našel to, co z ní zbylo. Kostru v džínech a blůze.

Nikdo tu mladou ženu nepostrádal. Nikdo si nevšiml, jak bojuje se životem, se svým osudem a svou vinou. Jen ona si toho všimla, a snažila se, jak mohla, aby svou jedinou přítelkyni zachránila.

Nedokázala to.

Unaveně si sedla ke stromu a prohlížela si lesní půdu před sebou. Vzala trochu hlíny do hrsti a bezmyšlenkovitě ji nechala rozdrolit mezi prsty.

Najednou sebou trhla.

Ani ne půl metru od ní se na tmavé lesní půdě cosi bíle zalesklo. Ačkoli tušila, co to je, vstala a začala to prsty opatrně vyhrabávat.

Za chvíli to měla v ruce.

„Tebe policajti nenašli,“ řekla tiše. Vrátila se ke stromu a zase si sedla. Jemně pohladila hladké zaoblení.

„Nadešel čas. Od teď bude pykat.“

Bylo už po třetí hodině, když se Katrin rozloučila s posledním pacientem. Milovala své povolání fyzioterapeutky, ale ta práce ji dost namáhala. Cvičení s pacienty bylo často vysilující. Sport Katrin pěstovat nemusela. Díky svému zaměstnání měla průběžně dobrý trénink a byla fit.

Už se nestihla převléknout, tak nastoupila do auta v bílé teplákové soupravě. Než nastartovala, ještě si učesala po ramena dlouhé plavé vlasy a spletla si je do copu. Z jejího make-upu mnoho nezbylo, jak zjistila pohledem do zpětného zrcátka. Otřela si rozmazanou řasenku a předsevzala si, že si příště rozhodně koupí voděvzdornou.

Cesta z ordinace do školky vedla kolem jejího starého gymnázia. Nic se tu nezměnilo. Ta stará budova z červených cihel působila dodnes stejně odmítavě jako tehdy. Pár náctiletých znuděně postávalo na školním dvoře, někteří kouřili, většina se zabývala svými mobily. Bezděčně viděla na dvoře gymnázia stát sama sebe se svými spolužáky. Bez mobilů, ale taktéž s cigaretami, a ani jejich oblečení se zas až tolik nezměnilo. Legíny nosila Katrin koncem osmdesátých let každopádně taky.

Rostlo v ní rozčarování. Ne kvůli starým, neodvratně minulým časům, ale proto, že zase byla tam, odkud tolik chtěla pryč. Münster je bezpochyby krásné město, ne příliš velké, a přesto plné života, nicméně Katrin se tu v mládí vždycky cítila tak nějak stísněně, omezeně. Město úředníků jí připadalo neskutečně šosácké a maloměšťácké. Jelikož její rodina žila v Münsteru už po celé generace, měla pocit, že ji zná prakticky celé město. Kolikrát zatoužila po trošce anonymity… V Kolíně to bylo jiné. Po přestěhování do velkoměsta si připadala jako osvobozená. Opatrovaný jedináček mohl konečně žít tak, jak chtěl.

Od té doby, co měla Lea, sice dovedla přehnanou péči vlastní matky o něco lépe chápat, nicméně ledaco se jí zdálo nepochopitelné dodnes. Dospívající Katrin například nesměla nosit sukně nad kolena. Prý by provokovala muže a mohla by se tím dostat do nebezpečí. Jako by každý mužský při pohledu na ženské koleno okamžitě tíhl k násilnictví! Do šestnácti nesměla večer ven, a i potom musela být doma nejpozději do deseti. Tolikrát se cítila jako zavřená v kleci.

Ne, mnohé z vlastního dětství a mládí dodneška nechápala. Proč musela celá rodina vždy sedět u snídaně oblečená? Ani v sobotu nebo v neděli její matka nestrpěla, když se Katrin objevila u snídaně v pyžamu nebo v županu. Přitom není nic příjemnějšího než začínat víkend pěkně pomalu. Většinou tak, že si Leo vlezl k nim do postele, pil si svoje mlíčko a ona s Tomem si dali první kávičku.

Katrin projela kolem Exilu, diskotéky, kde po svých osmnáctých narozeninách protančila nejednu noc. Co asi z těch lidí z dřívějška je? Většina spolužáků a kamarádů se stejně jako ona odstěhovala studovat někde jinde. V Münsteru jich zůstalo jenom pár. Zamyslela se, jestli by je měla vyhledat, ale rychle to zavrhla. Když se lidé neviděli téměř patnáct let, co by si pak měli vykládat? Ne, ona si teď vybuduje novou partu přátel. Možná je tahle Tanja zrovna ta pravá…

* * *

Unavená dorazila i s Leem k rodičům. Jak šla přes velkou zahradu k domu, neubránila se hlubokému povzdechu. Všechno tu vypadá tak dokonale: trávník jak od kadeřníka, stromy prořezané, květiny na záhoncích barevně sladěné. Typická matka. Něco znamenat – aby to bylo navenek dobře vidět. Velký rodinný dům ve stylu sedmdesátých let s nepravidelně zkosenou střechou a světlou fasádou se k tomu výborně hodil. Působil chladně a odtažitě, současně však poukazoval na jistý blahobyt obyvatel. Ne, pomyslela si Katrin zase jednou, tohle není nic pro mě. Takhle já bydlet nechci. To i můj chaos mezi nerozbalenými krabicemi je podstatně útulnější.

Její matka právě přišla domů a postavila na čaj. Leo se hned rozeběhl do zahrady hrát si s kočkou, kterou Katrinin otec před více než deseti lety našel polomrtvou v popelnici a zachránil ji. Od té doby byli tatínek a kočka takřka nerozluční. Její matka musela tvrdě bojovat, aby Lizzii vyloučila aspoň z ložnice.

„Podívej se, jestli se zase objeví!“ volala matka za Leem a obrátila se ke Katrin: „Už jsme tu starou tulačku pár dní neviděli. Tvůj otec už je z toho celý nesvůj. Znáš ho.“

„Kde vůbec táta je?“ zeptala se Katrin.

„Dává si po obědě dvacet. Za chvíli určitě přijde.“ Matka postavila čajový servis na jídelní stůl. „Vypadáš mimochodem hrozně, dítě,“ pokárala ji.

Katrin povytáhla obočí. Ještě toho trochu! Její matka vypadá – jako ostatně vždy – dokonale: šedé blond vlasy sestřižené do klasického mikáda, tmavě modrý twinset, béžové kalhoty, čerstvě nalakované nehty, decentní zlatý řetízek.

„Mnohokrát díky za poklonu, mami,“ odpověděla unaveně a podala matce igelitku.

„Aha, na charitu. Výborně,“ řekla matka. „Tak co? Už máte konečně vybaleno?“

„Ještě ne úplně.“

„Nemáme ti přijít pomoct?“

Katrin zavrtěla hlavou. „Ne, ne, opravdu ne.“

Její matka byla velice zvědavá osoba. Bez zábran by se přehrabovala v cizích věcech, zatímco jejímu otci by vyklouzl z ruky hned několikátý talíř.

„Ale vždyť já vidím, že toho máš moc.“

Typické, pomyslela si Katrin. Nevzpomínala si, že by ji matka kdy podpořila. Vždycky šlo jen o to, že Katrin něco nezvládne.

„Půjdu tátu vzbudit,“ řekla Katrin v naději, že tím téma uzavře.

„Není třeba,“ ozval se otcův hlas.

Katrin se otočila. Otec stál na dřevěných schodech, celý bledý a pohublý v obličeji. Vypadal nemocný.

„Tobě není dobře, tati?“ zeptala se Katrin.

„Ale ano, všechno v pořádku. Jenom tlak mě trochu zlobí.“

Katrin si ho starostlivě přeměřila. Bylo mu už jednasedmdesát. Dosud vždy překypoval zdravím. Teprve v posledních několika měsících mu občas bylo slabo. Katrin doufala, že to není nějaké špatné znamení. Vždycky si s tatínkem byli velmi blízcí. Zásadně se nezabýval výchovou, takže pro ni vždycky byl útočištěm, když se zase pohádala s matkou. To ji pak plný pochopení utěšoval.

Ze zamyšlení ji vytrhl výkřik. Trhla sebou. To bylo ze zahrady. Leo!

Vyběhla ven. Určitě si rozbil koleno! Snad si nic nezlomil!

Byla připravená na všechno, ale to, co spatřila, bylo tak příšerné, že se jí udělalo zle. Přitiskla si ruku na ústa, aby se nepozvracela.

* * *

Charlota Schneidmannová opatrně odhrnula deku. Zlobila se sama na sebe, že usnula.

Jak že se jmenuje? Bernd? Bernard nebo Bernhard? Nevěděla. Ani to vědět nechtěla. Ani ve snu by ji nenapadlo se s tím mužským znovu sejít, a už vůbec ne vyspat se.

Vstala potichu, aby ho neprobudila, sebrala ze země své věci a zapadla do koupelny. Rychle se oblékla a odešla z toho bytu, aniž věnovala Berndovi či jak se jmenoval, poslední pohled. Ve výtahu se opřela o stěnu a vzdychla. Byl to fantastický večer a ještě fantastičtější noc. A přesto. Potichu a potají zmizela. Proč vlastně? Ten muž, s nímž si užila nespoutaný sex, vypadal velmi dobře a od začátku jí byl sympatický.

Spěchala z toho domu pryč a zamířila k nedalekému stanovišti taxíků. Cítila se mizerně.

„Sebastianstrasse 15,“ nahlásila řidiči a unaveně dosedla na zadní sedadlo.

Cestou nočním Münsterem Charlota myslela na minulý večer. Musela se usmát. Tenhle Bernd přesně věděl, kde a jak se jí dotknout, vždycky našel ta správná místečka, aby pocítila nevázanou rozkoš, tak intenzivní, jak už dávno ne. Už předtím, než skončili v jeho bytě, se choval jako dokonalý gentleman. Oslovil ji v Sixpacku. Báječně se s ním povídalo, byl vtipný a inteligentní, jejich rozhovor napínavý a zábavný. Líbil se jí. To by mohlo být nebezpečné.

„Prosím tě, co je nebezpečného na tom, že by ses mohla zamilovat?“ řekla jí nedávno do telefonu sestra Ina. Ze svého pohledu měla samozřejmě pravdu. Ale Charlota se nechtěla zamilovat. O vztah nebo dokonce o rodinu nestála už vůbec. Ne jako Ina, která je vdaná už dvanáct let a má čtyři děti. Čtyři sourozenci… Přesně jako tenkrát, říkala si Charlota. Filip, Ina, Stefan a ona – správná banda. Se Stefanem si byli zvlášť blízcí. Celé hodiny si se svým malým bráškou hrála s legem, a když měl v noci zlé sny, vždycky si vlezl k ní do postele. Přitulil se k ní a ležel tam tichounce jak myška.

Charlota si ho přitiskla k sobě a pošeptala mu něco jako Však už je dobře. V těsném objetí pak společně usnuli… Cítila, jak se jí stahuje žaludek – jako kousek staniolu v plameni. Pokaždé se v ní všechno sevřelo, jakmile pomyslela na Stefana. Myšlenka na něj a na ty strašlivé události tolik bolela, přestože už to bylo tak dávno.

Tehdy byl svět ještě v pořádku, aspoň do jisté míry. Někdy si k nim vlezla i malá Ina, to pak bylo u ní v posteli poněkud těsno. Ta myšlenka vyloudila Charlotě na tváři úsměv.

Ina teď má sama hromadu dětí, a ty určitě lezou všechny do postele k ní.

Ne, děkuju. Charlota zavrtěla hlavou a dívala se do noci. Jak se Ina chová, jí kolikrát připadalo dost hloupé. Chtít znovu zažít vlastní pokažené dětství, ovšem v dokonalém, chráněném světě… Ne, tudy vyrovnání s minulostí nevede.

Doma si dala horkou sprchu a udělala si kávu. Bylo teprve před pátou, ale Charlota věděla, že teď už stejně neusne. Za dvě hodiny by stejně musela vstávat, to už se nevyplatí jít spát.

Krátké tmavé vlasy jí už skoro uschly. Šla ve svém černobíle kostkovaném županu ke schránce pro noviny. Je pátek, víkend přede dveřmi. Konečně si vyrazit a pobavit se. Ušklíbla se. Pobavení si přece zrovna odškrtla. Poslední dobou si častěji vyrazila i ve čtvrtek. Protože zásadně nepila alkohol, ani jí takové noční výpravy nevadily. Charlota považovala za naprostou samozřejmost, že ve službě musí být fit. Od té doby, co po dokončení studia psychologie začala u münsterské kriminálky, nechyběla ani jediný den. Jakkoli si ráda vyšla a užívala si nočního života – disciplína tím trpět nesmí. Tím, že nikdy nepila ani nekouřila, nebyla na ní blížící se čtyřicítka vůbec znát. Většinou jí lidé hádali necelých třicet, což jí pochopitelně velmi lichotilo. Většinou ty odhady ani neopravovala. Že jí právě bylo devětatřicet, po tom koneckonců nikomu nic není.

„Proč věčně tak ponocuješ?“ ptala se jí Ina už mnohokrát. „Člověk by si mohl myslet, že máš problém být sama.“

„Pitomost,“ pokaždé odpovídala Charlota, ale přitom samozřejmě věděla, že na té výčitce něco je. Byly dny, kdy se opravdu cítila osamělá. To jí bylo v některém klubu nebo hospůdce lépe než v jejím bytě. Přesto nechtěla žádný vztah a už vůbec ne rodinu. Jistě, odporovalo si to – ale s tím dokáže dost dobře žít.

Charlota si nalila ještě kávu a sedla si ke kuchyňskému stolu. Jednoduchý dřevěný stůl se sice nehodil k bílé kuchyňské lince, ale to jí nevadilo. Celý byt měla zařízený poměrně spartánsky, vlastně se tu nic nehodilo k ničemu. Považovala za zbytečnost vydávat spousty peněz za nábytek. Stejně je doma jen málokdy.

Rozložila si noviny a jako obvykle si nejprve přečetla oznámení o úmrtí. Dělali to tak už její rodiče i prarodiče, vždycky si nahlas předčítali, kdo se dožil kolika let.

„Třicáté ročníky nám řídnou,“ říkával vždycky dědeček. Charlota si na tu větu dobře pamatovala. Když děda po dlouhé, těžké nemoci zemřel ve věku třiašedesáti let, bylo jeho parte v novinách ten den jediné s ročníkem začínajícím třicítkou. Dnes tu nebylo žádné.

Charlota listovala regionální částí, přelétla však jen titulky. Dopravní nehoda se dvěma těžce zraněnými, restaurace rodného domu Annette von Droste-Hülshoffové, a zase se objevil nějaký nestvůrný týrač zvířat.

S odporem listovala dál. Kolik dneska chodí po světě psychicky nemocných lidí…

Koniec ukážky