IF ONLY I COULD TELL YOU

Copyright © Hannah Beckerman 2019

All rights reserved.

Translation © Štěpánka Svobodová, 2020

ISBN 978-80-249-4255-1

Aurelii

Drahoušku, slibuju ti, že ti nikdy nebudu nic tajit.

Nestál jsem ti ani za „sbohem“,

za tiché zavolání,

za pouhé slovíčko, než pláchlas nahonem,

když já zde za svítání,

nevěda, netuše,

kam míří tvá duše,

v tu chvíli trčel bez varování.

Thomas Hardy, „Bez rozloučení“

Prolog

23. června 1988

Je čtvrtek ráno a Jess stoupá po schodech, i když k tomu nemá důvod. Zuby už si vyčistila a vlasy utáhla do čehosi, co při troše dobré vůle vypadá jako culík. Její školní taška je opřená o stojan na deštníky u hlavních dveří. Za pár minut se sejdou s Lily v hale a vydají se spolu do školy.

Později – o mnoho let později – bude Jess spekulovat, že nějak věděla, vycítila, co se v tu chvíli dělo. Nevysvětlitelná sesterská intuice ji přinutila, aby to šla zjistit.

Když dojde až nahoru, Lily právě vychází z ložnice pro hosty. Je k Jess otočená zády a dveře zavírá velice tiše, jakoby se zbožnou úctou, ruce má sevřené kolem kliky. Jess pozoruje, jak se sestra hluboce nadechuje. Působí to, jako kdyby zadržovala vzduch v plicích po neuvěřitelně dlouhou dobu, než pomalu a klidně vydechne.

„Co tady děláš?“

Lily leknutím nadskočí a otočí se, ve tváři celá rudá. Oči jí těkají zleva doprava. „Proč mě takhle šmíruješ,“ zasyčí na Jess vzteklým šepotem, který zní úplně jinak než její normální hlas.

„Dneska ráno tam přece nemáme chodit. Tak nám to řekli.“

Jess vnímá plačtivý tón svého hlasu, tón, který hraničí až s naříkáním, a sama se při tom zvuku zachvěje.

„Neříkej mamince, že jsem tam byla. Myslím to vážně. Přece nechceš být žalobnice.“

Lily mluví potichu, ale rázně. V očích má výraz, který Jess moc dobře zná. Takhle se tváří pokaždé, když je přistižena. Stává se to, když telefonuje, přestože jí to maminka zakázala, nebo když ji Jess někdy odpoledne zahlédne, jak kouří s kamarádkami v parku za dětským hřištěm.

Na okamžik zavládne nejistota, kdy ani jedna neví, co bude následovat. Nedá se odhadnout, co teď Jess udělá. A až do okamžiku, kdy se nahoře na schodech připojí její levá noha k pravé, si ani ona sama není úplně jistá, co udělá dál.

„Já chci taky jít dovnitř.“

Sestry si jedna druhou zle změří a Jess cítí, že mezi nimi cosi přeskočilo. Něco neznámého, děsivého, co nedokáže nebo si netroufá pojmenovat.

„Ty tam nepůjdeš, Jess. Slyšíš mě?“

Lily svým tělem zatarasí dveře a roztáhne paže, jako by ji právě zatýkali. Po straně Jess vidí, jak sestřina ruka svírá kliku, poslední překážku, kdyby se ona propracovala až tak daleko.

„Ale já chci. Tys tam byla, tak proč já nemůžu?“ Jess se pomalu sune po podestě, povzbuzovaná pocitem, že Lily nemá křehkou situaci pevně v rukou.

„Přestaň s tím. Myslím to vážně, Jess. Ty dovnitř jít nesmíš.“

Lily se tváří tak, že z toho Jess běhá mráz po zádech. Sestra má obličej celý rudý, přimhouřené oči a povytažené obočí. Zračí se v něm panická hrůza, skrývaná za předstíranou důležitostí. Není úplně zřejmé, jestli se Lily chystá bránit, nebo zaútočit.

Kusy vět, které si Jess zapamatovala, jí zní v hlavě jako nějaká vlezlá melodie. Jsou to útržky, které zaslechla, přestože ví, že je neměla slyšet. Všechny ty přidušeným hlasem vedené hovory, mumlání za zavřenými dveřmi, přiznání šeptaná do telefonu, když si dotyčná osoba myslela, že ji nikdo neposlouchá.

Jess se pod elastickým pasem lahvově zelené sukně zvedne žaludek. Cítí, jak jí pulzuje krev na zápěstích, jako by ji celé tělo vybízelo k akci. V duchu se vidí, jak udělá ještě jeden krok kupředu a odstrčí Lily v souboji, v němž se jí podaří – navzdory tomu, že je Lily starší a silnější – nakonec zvítězit. Ale představa, co bude následovat pak – co možná uvidí a co možná zjistí –, ji přímo přiková nohy k zemi.

Na Lilyiných digitálních hodinkách pípne budík. Lily trhne rukou, aby ho vypnula, a Jess cítí, že sebou cukla. Ví, že je to Lilyin budík nastavený na 8:30. Sestra ho tak má nařízený, aby zaručeně odešly do školy včas, protože rodiče jsou teď příliš rozrušeni na to, aby jim to připomněli. Lily se dívá sestře upřeně do očí ještě několik vteřin. Nakonec první odvrátí hlavu Jess. Pustí se dolů po schodech, a až v tu chvíli si uvědomí, že se jí třesou nohy. Slyší kroky Lily těsně v patách, ale neotočí se. Nedokáže znovu snést pohled na ten výraz v sestřině tváři, výraz, který by jí prozradil něco, co nechce vědět.

Celou cestu po schodech Jess zvažuje, že najde maminku, řekne jí, kde Lily byla, a co si myslí, že se tam v ložnici stalo. Když ale dojde až na poslední schod, ví, že nemůže. Říct to mamince by znamenalo pronést nahlas podezření, které Jess zatím není připravena vyslovit. O něčem takovém nemá ve svých deseti letech odvahu mluvit nahlas.

Místo toho popadne školní batoh a vyjde ze dveří. Není si v tu chvíli jistá, zda je to letní horko, nebo dech Lily, co jí teple čechrá kůži vzadu na krku. Zatím to ještě neví, ale až se vrátí odpoledne domů, zjistí, že její rodina se nenávratně změnila. Příhoda z dnešního rána se jí bude v hlavě přehrávat jak gramofonová deska pod přenoskou, na níž se zasekne jehla. A potrvá to dalších třicet let.

PRVNÍ ČÁST

Únor 2016

1

Audrey

Audrey Siskinová se posadila na posteli, ruce opřené vzadu o přikrývku a paže natažené, jako by si nebyla jistá, jestli právě přišla, anebo se chystá odejít. Očima přejela po pokoji, který teď měla považovat za svůj. Tak se to po ní chtělo. Známé předměty zde však stály tak nějak opuštěně, jako by byly celé nesvé, jako děti první den ve škole. Tepaná železná manželská postel, která jim sloužila celé ty roky manželství i potom, bíle natřená toaletka, o níž snila jako dítě, ale kterou si mohla dopřát až jako dospělá, vysoká dubová šatní skříň, kterou si s Edwardem koupili, když se nastěhovali do domu na Barnsbury Square jako novomanželé a ona byla v pátém měsíci těhotenství.

Audrey se předklonila, strhla lepicí pásku z jedné ze spousty papundeklových krabic vyrovnaných kolem místnosti, ale nedokázala se přimět sejmout víko. Jakmile vybalí, bude to jasné. Už nebude cesty zpět.

Ale mami, není to nijak daleko. Jenom pár mil. Nebude přece všechno úplně jinak.

To jí tvrdily obě dcery, každá zvlášť, ale obě stejně přesvědčivě. A technicky – geograficky – vzato, měly Lily i Jess pravdu. Bylo to sotva sedm mil a vzdušnou čarou ještě míň. Pouhá výměna severního Londýna za západní, Islingtonu za Shepherd’s Bush. Georgiánská Anglie za viktoriánskou. A přesto měla Audrey pocit, jako by vyměnila život na Zemi za pobyt na Měsíci.

Věděla, jaké má štěstí, že má dvě dcery, které spolu soupeří o to, ke které se má přestěhovat. Bylo jí jasné, že je lepší učinit ten krok raději teď než třeba až za rok, kdy by to pro ni velmi pravděpodobně bylo mnohem těžší. Audrey se ale stále ještě nemohla zbavit pocitu, že udělala chybu. Děti by neměly být zodpovědné za své rodiče. Narušuje to přirozenou posloupnost dění. Potom se ale Audrey zamyslela a v hlavě se jí začaly odvíjet všechny události, na něž téměř zapomněla, pokud to vůbec připadalo v úvahu. Tolik jejích životních událostí tu přirozenou posloupnost dění narušilo. Tolik okamžiků – narození, úmrtí, sňatků – se neodehrálo tak, jak by mělo, kdyby se svět točil poctivě kolem své osy, aniž by se maličko, jen o pár stupňů vychýlil z rovnováhy.

„Babi, tak jak jsi na tom? Chceš s něčím píchnout?“

Miin hlas se nesl schodištěm nahoru a do pokoje, který byl až dodnes její. Teď bude spát v malé ložničce v posledním patře, kde dřív bývala půda. Vnučce bylo znát na hlase, že má o babičku starost. Svou úzkost se však snažila maskovat téměř normálním tónem.

„Ne, děkuju, drahoušku. Právě se chystám začít s těmi krabicemi. Za chvilku budu dole.“ Audrey se ztěžka postavila na nohy a péra v matraci chápavě zavrzala. Chvíli se rozhlížela po své nové ložnici a najednou nevěděla, s čím začít. Přestěhování zorganizovala v jakémsi polovědomí, takže si teď nebyla jistá, co vyhodila, co si nechala a co v těch krabicích asi najde.

Strhla lepicí pásku z další lepenkové krabice, sundala víko a uvítal ji štos pečlivě zabalených a na sobě pečlivě vyrovnaných předmětů. Rozbalila první a zjistila, že je to fotografie v rámečku, jejíž barvy poněkud vybledly. Při pohledu na obrázek cítila, jak se zrníčka písku v přesýpacích hodinách najednou začínají sypat zpátky v čase.

Její holčičky na pláži – nejspíš to byl záliv Woolacombe Bay? –, jak běží po břehu, ruce a nohy jsou na fotce rozmazané. Kmitaly jimi tehdy příliš rychle, než aby to nastavená expoziční doba fotoaparátu dokázala ostře zachytit. Slunce stojí vysoko na obloze bez mráčku, indigově modré moře je na obzoru vítá a v dálce lze zahlédnout malý bílý trojúhelníček plachetnice. Její holčičky. Drží se za ruce, smějí se a sluneční paprsky jim dodávají nadpozemsky zářivý vzhled.

Audrey přejela prsty po skle, po vláscích spletených do copánků, po opálených pažích i nožkách a tvářičkách políbených sluncem, a najednou přímo cítila žár toho letního dne. Slyšela smích svých dcerek, dunění vln o písek na pláži, křik racků na obloze. Cítila sůl ve vzduchu, vnímala písek mezi prsty u nohou, vychutnávala si radost svých dětí. Zatoužila ocitnout se ve fotografii, natáhnout paže a obejmout jimi svoje děti, přivinout si je k sobě a nikdy je nepustit.

Držela fotografii pevně v ruce a srdce se jí v hrudi svíralo.

Někdy, jako třeba právě dnes, ji dokázaly už jenom fotografie utvrdit v tom, že si to všechno nevymyslela, že to není jen pouhý sen. Že kdysi dávno její dcery byly spolu i kamarádky.

Zvolna se nadechla při pomyšlení na všechny ty ztracené roky. A dokonce i dnes jí připadalo nemožné, že už to jsou téměř tři desetiletí, co se Jess postavila proti Lily. Audrey si dokázala jasně vybavit Jess, tehdy desetiletou. Prakticky přes noc jí ztvrdla tvář kvůli věcem, které by žádné dítě nemělo nikdy zažít. Bylo to, jako kdyby ty události Audrey oloupily o její malou holčičku a nahradily ji dítětem, které sotva poznávala. Měsíce poté Audrey doufala, že to byl šok, co změnilo Jessino chování. Věřila, že se z ní znovu stane ta šťastná malá holčička, jakou bývala dřív. Celá léta si namlouvala, že události jejich dětství nakonec opět přivedou Jess a Lily zpátky k sobě. Místo toho však její rodinu zcela rozdělily.

Při vzpomínce na všechny ty tiché obědy, večeře i snídaně se Audrey zrychlil tep. Ona, Lily a Jess seděly u kuchyňského stolu, příliš velkého pro ně tři. Snaží se o veselý tón a vyptává se děvčat na školu, snaží se ze všech sil nereagovat na jednoslabičné odpovědi Jess. Vidí před sebou svou ruku, jak klepe na dveře Jessina pokoje, a slyší se, jak se ptá Jess, jestli by nechtěla přijít a dívat se na televizi, a také slyší tu stále stejnou, každý večer opakovanou jednotvárnou odpověď: Ne, chci být sama. Audrey si během let častokrát kladla otázku, co asi zanedbala a jestli měla něco udělat jinak, aby změnila vzájemný vztah svých dcer. Od té doby, kdy se Jess odstěhovala z domova a zcela vymazala Lily ze svého života, ji Audrey tolikrát prosila, aby jí řekla, jaký k tomu má důvod. Jess se jí ale odmítala svěřit. Teď měla tedy Audrey dvě dcery, které spolu nemluvily, a dvě sedmnáctileté vnučky, narozené šest týdnů po sobě, které měly zakázáno se stýkat.

Audrey si bezděky zaryla nehty do dlaní, když si vybavila, jak se naposled pokusila – bezúspěšně – usmířit svou rodinu.

„Babi, je všechno v pořádku? Chceš, abych ti přišla nahoru pomoct?“

„Díky, holčičko, jsem v pohodě. Ještě pořád na tom dělám.“

V pohodě. Audrey nevěděla, proč použila výraz, o němž všichni věděli, že je hodně daleko od pravdy.

Při pohledu do zrcadla toaletky se přesvědčila, že na ní není nic vidět, nic ji neprozradí. Jen velmi skromné vrásečky kolem očí. Vlasy, včera vyfoukané u kadeřníka, měla nabarvené nahnědo a elegantně načesané, takže jí splývaly k ramenům. Její make-up byl dokonalý. Nalíčila se ráno dokonce ještě dřív, než se oblékla.

Lidi jí často říkali, že nemůžou uvěřit, že je jí šedesát dva. Vypadáte minimálně o deset let mladší, vykřikovali, a ona bláhově věřila, že je to významné, že vnější vzhled, který vypovídá o dobré kondici, automaticky prostoupí i dovnitř. Jako kdyby jablko, které vypadá na pohled velmi chutně, nemohlo být uvnitř nahnilé.

Jen když jste se podívali trochu víc zblízka, jako se teď na sebe dívala Audrey, jste si mohli všimnout kruhů pod očima a jejich světlounce nafialovělého nádechu nebo toho, jak často se jí svaly na čele stahovaly do podmračení. A jen při pozorném pohledu jste si mohli povšimnout, že se jí krátí dech; jako kdyby malá část vzduchu malinko zaostávala a snažila se dohonit ostatní. Náhodnému pozorovateli však nic v její tváři nedávalo najevo, že uvnitř těla se buňky dělí a znásobují nepolevující rychlostí. Nic neprozrazovalo, že Audrey ve skutečnosti umírá.

Audrey se odvrátila od zrcadla a sehnula se ke krabici u nohou. Právě když do ní sáhla, projela jí pravou stranou břicha tak prudká bolest, že se musela natáhnout na postel. Jak se pomalu snažila bolest rozdýchat, pochopila, proč Jess tak naléhala, aby se k nim nastěhovala raději dřív než později. Audrey chtěla ještě počkat, udržet si svůj dům a svoji nezávislost, jak dlouho jen bude moct. Doufala, že bude bydlet u sebe doma, dokud jí tělo nedá jasně najevo, že už to dál nezvládá. A teď byla najednou vděčná Jess za její radu, vděčná, že svůj dům i nábytek už prodala a že si nechala jenom to nejzákladnější, praktické i sentimentální, že to udělala dřív, než se její zdravotní stav ještě zhorší. Seděla na posteli a čekala, až bolest poleví. Uvědomila si, že kdyby Jess neposlechla, ona sama by možná stěhování už vůbec nedokázala zorganizovat. Pro dcery by se pak stala ještě mnohem větší přítěží.

Vybalila z papíru další zarámovanou fotografii. Uvítal ji na ní Edward se svými rodiči a jejich upřené pohledy. Uprostřed fotografie držel Edward v náručí Lily v zavinovačce, rodiče stáli strnule po obou stranách a v pozadí byl vidět vánoční stromeček. Když zarámovanou fotografii otočila, našla svou rukou naškrábáno: Barnsbury Square, Vánoce 1972. První společné Vánoce s Edwardem jako manželé, jako rodiče i poprvé ve vlastním domě.

Jak tak její oči putovaly od jedné osoby ke druhé, pátrala, jako už během let tolikrát, po jakémkoliv náznaku ve strnulých pohledech, z něhož by mohla poznat, co je čeká. Viděla však jen tchánovu zkostnatělou etiketu, tchynin kyselý výraz a Edwardovu radost z šestinedělního ranečku dokonalosti, který držel na ruce.

Při pohledu na fotografii si Audrey v duchu říkala, jak by se asi Edwardovi rodiče vyrovnali s tím, co se stalo o šestnáct let později, co byla ta fotografie pořízena. Toho roku se jí i Edwardovi změnil život jednou provždy. Země se pod nimi otevřela a vtáhla je hluboko do bezedné tmy, z níž se pak ve skutečnosti už nikdy nevyhrabali. V duchu si kladla otázku, jak by asi jeho rodiče vůbec přežili takové neštěstí, vztek a ostudu. Vnímala jako skutečné požehnání, že ani jeden z nich nežil tak dlouho, aby se toho dočkal. Někdy jim Audrey záviděla, že o ničem nevědí, záviděla jim, že byli ušetřeni pocitu viny, nepochopitelných skutečností i litanií nezodpovězených otázek, které ji celá ta léta sužovaly.

Zavrtěla hlavou, jak se snažila srovnat si myšlenky. Nemohla si dovolit myslet na Edwarda právě dnes, když s ním soupeřilo o pozornost tolik různých pocitů. A přesto během těch pěti měsíců od chvíle, kdy jí při preventivní prohlídce na mamografu odhalili bulku v prsu – bulku, která vedla ke zjištění sekundárních nádorů v játrech a rakoviny mízních uzlin –, se Audrey začala zabývat hlavně minulostí. Pomyšlení na to, že bude za osmnáct měsíců pravděpodobně mrtvá, u ní otevřelo stavidla vzpomínkám, na něž se celá desetiletí snažila ze všech sil zapomenout.

Pevně se chytila masivního černého ornamentu v čele postele a přikázala si, že nebude vzpomínat. Když se však znovu předklonila a strhla lepicí pásku z další krabice, okamžitě si vybavila, jak téměř před třiceti lety seděla u kuchyňského stolu, vnímala, jak vzduch houstl napětím, které nedokázala přerušit ani vysvětlit, jak si Jess zlostně měřila Lily a odmítala komukoliv prozradit, proč najednou nemůže vydržet se svou sestrou v jedné místnosti.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog 23. června 1988

PRVNÍ ČÁST Únor 2016

1 Audrey