Matthew Farrell

COS TO UDĚLAL?

KALIBR

Přeložila Markéta Polochová

WHAT HAVE YOU DONE

Copyright © 2018 by Matthew Farrell. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing,

www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Markéta Polochová, 2020

ISBN 978-80-242-6649-7

Pro Cathy –

dokázali jsme to, zlato.

1

Ze všeho nejdřív si Liam všiml matrací, vyskládaných na podlaze obývacího pokoje. Nábytek podél všech zdí byl odsunutý až ke stěně, takže matrace ležely trochu zvláštně uprostřed místnosti tam, kde by měla stát pohovka a konferenční stolek. Byly tu tři, pěkně jedna vedle druhé, žádné přikrývky ani prostěradla, jenom kytice papírových květin, co se jejich matka naučila vyrábět na jedné oslavě, kterou pro ni uspořádala její kamarádka Patty. Máma tenkrát zrovna čekala svůj druhý uzlíček štěstí. Na každé matraci jedna kytice. Zářivé barvy působily na tmavém pozadí nebezpečně a hrozivě. Na stěnách se rýsovaly stíny. V domě bylo ticho. Liamovi se sevřel žaludek. Něco tady nesedí.

Než mohl začít zjišťovat, o co jde, uslyšel nějaký náraz a periferně zahlédl, jak jeho starší bratr Sean padá k zemi. Náhle Liama zezadu popadly čísi ruce a někdo ho zvedl a odnášel pryč, ale neviděl, kdo to je. Snažil se vyprostit ze sevření, chtěl křikem zburcovat Seana nebo matku, ale stisk byl pevný, takže skoro nemohl dýchat, natož volat o pomoc.

Samostatně stojící vana byla stará, zrezivělá a až po okraj plná vody. Liam si všiml, jak je hladina klidná. Vtom ho někdo hodil na tvrdou zem, ruce mu zvrátil dozadu a svázal tak pevně, že Liam ztratil cit v prstech.

„Půjdeme navštívit tvého otce,“ ozval se někdo zezadu. Byla to jeho matka a hlas měla plný života a odhodlání. Byla silná a energická a v žilách jí pulzoval adrenalin. A tenhle příval nové energie ho děsil ze všeho nejvíc. „Budeme jedna velká šťastná rodina. Všichni spolu. A tak to má být.“

A potom ho zvedla ze země a hodila ho do vany. Liam sebou škubal, kopal a snažil se dostat nahoru, chtěl se posadit, jenomže měl svázané ruce a povrch vany mu podkluzoval, takže byl rád, že udrží aspoň hlavu nad hladinou. Víc toho nesvedl. Pod studenou vodou neslyšel nic víc než svůj vlastní dech, který mu duněl v uších. Matka se nad něj sklonila. Odstřihávala si tlusté prameny vlasů tak blízko hlavy, že viděl krev i odchlíplou kůži. Prameny padaly na špinavý župan, a když se pohnula, odtud dál dolů na hladinu. Matka měla sinalou pleť, vpadlé oči a prázdný pohled. „Mám tě ráda, Liame,“ řekla. Na popraskaných rtech se jí při mluvení tvořily další praskliny. „Tebe i tvého bratra. Všichni se setkáme s otcem.

Uvidíme se tam.“

A pak mu položila ruku na hlavu a zatlačila ho dolů. Liam zadržel dech, co nejvíc to šlo, ale jak tak ležel na dně vany, ochromil ho panický strach. Neměl se odtamtud jak dostat. Byl v pasti. Snažil se pohnout, otočit, kleknout si, cokoli, ale svázané ruce mu navíc zatěžovala váha vlastního těla. A matka ho dál tlačila dolů a její prsty se mu zabodávaly do očí a tváří. Ať dělal, co dělal, nemohl se ani hnout. Snažil se zadržovat dech, ale v plicích ho pálilo. Měl zavřené oči, a přesto viděl, jak ve tmě vybuchují celé ohňostroje světel.

Vteřiny mu připadaly jako celé hodiny a netrvalo dlouho a jeho tělo se podvolilo. Proti své vůli otevřel ústa a pokusil se nadechnout. Do hrdla mu vnikla voda. Snažil se zakašlat, ale voda pronikala dál a plnila mu plíce. Začínal se dusit. Tělo se pokoušelo vyvrhnout to, co vdechl, ale tekutina neměla kam odcházet a dál se drala dovnitř. Topil se. Brzy tu umře. Hlavou mu neustále dokola běžel bláznivý slib jeho matky.

Budeme jedna velká šťastná rodina. Všichni spolu. A tak to má být.

Liam otevřel oči, zhluboka se nadechl a rozkašlal se. Okamžitě se probudil, vyskočil, dávil se a plácal rukama do vody kolem sebe. Převalil se přes okraj vany, nahý dopadl na podlahu v koupelně, supěl a dávivě kašlal.

„Kristepane!“ vyrážel ze sebe mezi jednotlivými záchvaty kašle a pokusy popadnout dech a naplnit plíce znovu vzduchem.

Uslyšel kroky na chodbě. Dovnitř vběhla jeho žena Vanessa a zarazila se ve dveřích. Nemohla pochopit to, co vidí. „Liame! Co je s tebou?“

Na okamžik se mu celá místnost a všechny barvy i tvary slily do jediného rozmazaného, pohyblivého chuchvalce. Posadil se a opřel se o stěnu hned vedle záchodové mísy. Hrudník se mu prudce vzdouval a zase klesal. Snažil se dýchat co nejvíc zhluboka.

„Já… já… jak jsem se dostal do vany?“

Vanessa vběhla do koupelny. Vlasy měla stažené do ohonu a její kaštanově hnědé oči byly plné strachu. „Co se stalo?“ ptala se, když si k němu přiklekávala a pomáhala mu se narovnat a opřít o kluzký bok vany. „Proč jsi křičel? A co děláš ve vaně?“

Liam se trochu uklidnil. Podíval se na manželku, na vanu a znovu na manželku. Najednou mu došlo, jaká je mu zima, a roztřásl se.

„Proč jsem… jak jsem se… co jsem dělal ve vaně?“

„Na to jsem se tě právě ptala.“

„Probudil jsem se a byl jsem ve vaně. Jak jsem se tam dostal?“

„Nemám tušení.“ Vanessa vstala, popadla ručník a podala mu ho. „Spala jsem a uslyšela křik. Hrozně jsi mě vyděsil. Myslela jsem si, že se ti něco stalo. Netuším, jak ses tam dostal. Když jsem tě viděla naposledy, zařezával jsi na gauči.“

Liam se omotal ručníkem a snažil se zbavit třasu. Opatrně se postavil, popošel k záchodové míse a posadil se na ni. Od toho dne, kdy se ho matka pokusila utopit, měl z vody panický strach. Nikdy by se dobrovolně nešel vykoupat. Už sedmadvacet let si nenapustil vanu.

Vanessa si zkřížila ruce na hrudi. „Tak co se děje?“ zeptala se.

„Nemám tušení.“

„Ty si vážně nevzpomínáš, jak ses tam dostal?“

„Fakt ne. Nevzpomínám si vůbec na nic.“

„Tak to musel být včera pěkně výživný večer.“

Liam se začal prohlížet. Byl mokrý a pořád se třásl zimou. Na hrudníku měl od ramene až pod prsa dlouhý šrám. Vypadal čerstvě.

„Počkat. Říkala jsi, že jsem spal na gauči?“

„Zjevně celou noc. Probudila jsem se kolem čtvrté a všimla jsem si, že nejsi v posteli. A když jsem sešla dolů, abych se po tobě podívala, ležel jsi na gauči a chrápal jako starý ožrala. Táhlo to z tebe. Bylo by milé, kdybys aspoň zavolal a řekl mi, že se zdržíš. Víš, jak bývám nervózní, když nevím, kde jsi.“

„Promiň. Chtěl jsem ti zavolat. Asi jsem včera fakt přebral.“ Liam se začal otírat ručníkem. Vycítil ve Vanessině hlase známý tón. Byla naštvaná a on se nechtěl zase hádat.

„V kolik jsi přišel?“

Liam se zarazil uprostřed pohybu. Zůstal stát bez hnutí, jen těkal očima. „Popravdě? Vůbec netuším,“ řekl si spíše pro sebe. „Ani na to si nevzpomínám.“

„Tak to jsem hned klidnější. Chybí ti staré dobré časy na vysoké, co?“ Vanessa vzala z regálu druhý ručník a začala vytírat kaluž vody na podlaze. „Jsi dospělý chlap, Liame. Na okna z chlastu už jsi trochu starý.“ Pak se na něj podívala a ukázala prstem. „Co to máš na hrudníku?“

Liam mlčel.

„No jo, já vím. Nevzpomínáš si.“

Jakmile Vanessa doutírala podlahu, naklonila se nad vanu a vytáhla špunt. Liam sledoval, jak ze země vedle umyvadla zvedla jeho boxerky, zmuchlala je do kuličky a strčila si je do kapsy. Když byla rozčilená, pokaždé uklízela: nezáleželo na tom, jestli šlo o drobnou rozmíšku, po které začala utírat prach, nebo obrovskou hádku, po níž musela nutně přeorganizovat celou šatní skříň. Hněv a úklid u ní šly ruku v ruce a bylo to tak vždycky už od chvíle, kdy se poznali.

„Kde máš věci?“ zeptala se.

Zvuk vody odtékající do odpadu Liama znovu přiměl několikrát se zhluboka nadechnout. Jako by se už zase topil. Měl pocit, že bude zvracet. „V obýváku?“

„Ne, tam nejsou.“

Rozhlédl se po koupelně, ale jeho oblečení tam nikde neleželo.

„Zapomeň na to. Ani to nechci vědět.“ Vanessa hodila mokrý ručník do koše a upravila si pásek, který jí předtím o kousek povolil a šaty, jež držel, se rozhalily. „S kým jsi pil? Je mi jasné, že tvůj bratr při tom nemohl chybět.“

„Jo, Sean tam byl,“ zalhal Liam. Ze včerejšího večera si nevybavoval vůbec nic. Co se stalo? A jak probůh skončil ve vaně?

„A kdo další?“

„Několik chlapů ze stanice. Stejně je neznáš.“

Vanessa došla ke dveřím. „Jsi forenzní specialista na Filadelfském policejním oddělení. Nemyslíš si, že by ses měl chovat trochu zodpovědněji?“

„Byl to jen jeden večer.“

„Máš okno, Liame. To se stává děckám na střední, když ukradnou doma rodičům flašku z baru a nevědí, kdy přestat.“

„Mrzí mě to.“

Vanessin výraz se ještě o poznání zatvrdil. Na okamžik se zastavila a pak se otočila a vyšla ven. „Obleč se. Udělám ti kafe. Přijdeš pozdě do práce.“

Liam sledoval, jak odchází. Dýchání se pomalu vracelo do normálu. Když zůstal v koupelně sám, snažil se vzpomenout si, co se včera večer stalo, jenomže si nevybavoval vůbec nic. Ani jeden detail, ani jedinou chvíli. Jak je to dlouho, co se naposledy takhle zřídil? Vana zavzdychala a žbluňkla a voda odtékala dál.

„A ukliď si boty,“ houkla po něm Vanessa z chodby. „V noci jsi je nechal pohozené dole pod schody. Když jsem dneska ráno scházela dolů, div že jsem se o ně nepřerazila.“

„Udělám to.“

Liam se zvedl a přešel do ložnice. Jeho mobil ležel na nočním stolku. Popadl ho a přitiskl palec na čtečku otisků. Displej se okamžitě rozsvítil. Snad se mu s pomocí hovorů a zpráv podaří rekonstruovat, co se včera večer dělo.

„Kafe je hotové!“

„Za minutku jsem dole!“

Od včerejší čtvrté odpoledne žádné nové zprávy. Poslední byla od jeho bratra. Psal mu, jestli nechce lístky na hokejový zápas. Teď když tu zprávu Liam viděl, vzpomínal si, že se ho na to bratr ptal, ale všechno ostatní od té chvíle měl v mlze. Prošel si protokol hovorů a našel zprávu v hlasové schránce, která mu dorazila včera v osm večer. Zobrazovala se šedě, což znamenalo, že už si ji poslechl, ale na žádný hovor ani vzkaz si nevzpomínal. Přehrál si ji ještě jednou.

„Ahoj, to jsem já. Dostala jsem tvoji zprávu, ale nikde tě nevidím.

Kde jsi? Zavolej mi.“

Liam ten hlas okamžitě poznal. Byla to Kerri. Volala kvůli esemesce, kterou jí poslal. Ještě jednou prohledal odeslané zprávy, ale nic nenašel. Podíval se i do koše. Taky nic. Vyšel na chodbu, rozhlédl se, vrátil se do ložnice a zavřel dveře. Až když měl jistotu, že je sám, vytočil její číslo a čekal.

„Ahoj, dovolali jste se mi, a pokud víte, kdo jsem, nechte mi zprávu a já vám…“

Liam zavěsil a položil telefon zpátky na noční stolek. V tichu ložnice slyšel, jak venku za oknem zpívají ptáci. Známka nového dne. Nového začátku. A právě tak s Vanessou fungovali: přežili jeden den a potom další. A další. Jejich manželství byla neustálá dřina.

Když se ho matka pokusila zabít, bylo mu šest. Stalo se to přesně jedenáct měsíců poté, co se Seanem přišli o otce. Na vině byly špatné brzdy v autě a osudná nehoda. Matka se se ztrátou nedokázala vyrovnat a většinu času po manželově smrti strávila v sebedestruktivní spirále. Byla to jedna z nejděsivějších věcí, jaké Liam ve svém raném dětství zažil. Žena, na které byl závislý a na kterou spoléhal, se utápěla v hlubokých depresích, oba syny odstřihla od svého života a místo odpovědí na otázky vždy jen něco nesrozumitelně zamručela, kývla nebo zavrtěla hlavou. Se Seanem strávili většinu času snahou pochopit, co ty pohyby a zvuky znamenají a jak na ně mají reagovat. Někdy se jim to podařilo odhadnout dobře, častěji se ale naprosto pletli. A během těch jedenácti měsíců přestala jejich matka jíst i vařit a v ten poslední den se ráno ani nedokázala zvednout z postele, aby je vypravila do školy. Jejich otec pro ni znamenal všechno na světě a najednou tu nebyl. A během toho roku jako by s ním odešla i ona. Liam ani Sean neměli nejmenší tušení, co se na ně onoho odpoledne chystá, a přesto se mu ta vzpomínka i události toho dne nevratně vryly do paměti.

Ptáci dál cvrlikali a Liam se oblékal. Bolela ho hlava. Ze všech sil se snažil vybavit si něco – cokoli – z včerejšího večera, ale nepřišel vůbec na nic. Napadlo ho, jestli se mu paměť ještě někdy vrátí. Musí, nebo ne? Možná že až dorazí do práce. Nemělo smysl vyšilovat. A navíc tam bude Sean. Zeptá se ho na podrobnosti z včerejšího večera a bude doufat, že moc nevyváděl. A kdyby tohle nevyšlo, bude se dál zkoušet dovolat Kerri. Někdo přece musí něco vědět. Ale to, jak se probudil ve vaně plné vody, ho vyděsilo. Jak se tam dostal? Jak mimo musel v noci být?

2

Tělo Alexandera Scullyho bylo zakryté bílým prostěradlem. Bylo to to nejlepší, co mohli policisté, kteří na místo dorazili jako první, udělat, než dokončí ohledání místa činu a koronerovi lidé ho naloží do pytle a odvezou k pitvě. Sean Dwyer stál nad obětí a zíral na ni, jako by tam žádné prostěradlo nebylo: jako by se ten mrtvý měl najednou posadit a prozradit mu, kdo mu to udělal. Jenomže tady nebylo žádné doznání zapotřebí – skutečné ani nadpřirozené. Sean věděl, kdo za tím stojí.

Filadelfská policie řešila přibližně šestnáct tisíc násilných činů ročně, a z toho zhruba tři sta vražd. Jako detektiv na oddělení vražd Sean dobře věděl, že většina zločinů je zapomenutelná a nijak se nevymyká průměru: vyřizování účtů mezi gangy, domácí násilí, které se zvrhlo v zabití, nehody, po nichž viník ujede z místa činu. Když na věc přišlo, makali jste na ní, a jakmile jste případ uzavřeli, neštěkl po něm ani pes. S pouhými jednadvaceti okrsky, na které připadalo tři sta padesát vražd, jste si nemohli dovolit prošetřovat každou z nich stejně důkladně jako Perry Mason. Platívalo jednoduché pravidlo: většinou se ukázalo, že hlavní podezřelý měl daný zločin na svědomí, a případ byl vyřešen bez hřmotných fanfár. Místní mordy neměly hollywoodský pel. Byly to skutečné zločiny, a jak to platí o všem autentickém, i zde ono „reálno“ vnášelo do policejní práce poměrně vysoké procento rutiny. Jenomže tenhle případ byl jiný.

Sean se poškrábal na bradě a roztržitě zatahal za odznak, který mu visel na krku. Dvanáct let dělal poldu. Sedm let byl na vraždách. Myslel si, že už viděl všechno, ale tohle místo činu vyvedlo z míry i jeho. Brutalita, s níž je možné přivodit něčí smrt, ho fascinovala. Výjezdovka čekala venku v dodávce. Bylo hodně časně, ale co nevidět začne ranní špička. Těch několik kolemjdoucích, kteří se pokusili zjistit, co se stalo, odehnali policisté parkující venku před obchodem, ale bylo jich opravdu jenom pár. Město se teprve probouzelo k životu. Do doby, než se kolem místa činu začne pohybovat spousta lidí, jim ještě nějaký čas zbýval.

Seanův parťák Don Carpenter právě prošel předními dveřmi. Byl to pohledný vysoký černoch, asi o patnáct let starší než Sean. Při chůzi působil ladně, skoro jako by se vznášel ve vzduchu, a vždycky se pohyboval elegantně a plynule. Ženy ho zbožňovaly, ale Don byl věrný manžel, což bylo pro většinu z nich samozřejmě ještě přitažlivější. Don byl Seanovým parťákem hned od začátku. Ještě jako zelenáče si ho vzal pod křídla a stal se jeho učitelem. Za ty roky, co spolu dělali, se mezi nimi vytvořilo přátelské pouto.

„Promiň, že jdu pozdě,“ začal Don.

Sean mávl rukou, jako že o nic nejde. „Jak se vede mámě?“

„Včera večer usnula u televize, a když se probudila, nevěděla, kde je, a zpanikařila. Sestry vůbec neposlouchala, tak zavolali mně.“

„Stává se to čím dál častěji.“

„Já vím. Jestli to takhle půjde dál, budu ji muset nechat přestěhovat někam blíž. Nemůžu jezdit do Doylestownu pokaždé, když je zmatená. Začíná to být nezvladatelně často.“ Don ukázal na prostěradlo, kterým byl přikrytý Alexander Scully. „Našli jste něco?“

„Vlastně ani ne. Oběti bylo dvaasedmdesát. Tenhle obchod vlastnil v podstatě celý život. Poslali jsme auto pro jeho ženu. Dovezou ji na pitevnu, aby ho identifikovala.“

Don se sklonil a odhrnul prostěradlo, aby se mohl podívat.

„Kristepane,“ zamumlal. „Nejspíš ho budeme muset identifikovat podle dentálních záznamů. Z obličeje mu toho moc nezůstalo.“

„Nevypadá to, že by se sem někdo vloupal. Poslíček mu ráno přivezl balík a okamžitě nás zavolal. Předpokládáme, že oběť útočníka znala. Obchod zavírá v osm večer. Čas úmrtí připadá přibližně na půlnoc.“

„Našlo forenzní nějaké otisky?“

„Víc, než stíhají zpracovávat. Na hlavních dveřích, na skleněném pultu, na policích i na dveřích vzadu, všude jich jsou mraky. Jsme v papírnictví a do Velikonoc zbývají dva týdny. Ten chlap měl napilno.“

Don ukázal na kameru, zavěšenou v rohu nad pultem. „Nějaký záznam?“

Sean zavrtěl hlavou. „Kamera je napojená na komp vzadu, jenže celý harddisk stolního počítače chybí. Podívali jsme se do pokladny. Žádná hotovost. I sejf je prázdný. Zůstaly ale účtenky za platby kreditními kartami a šeky.“

„Stolní počítač? Kdo probůh dneska tohle ještě používá?“ Sean procházel obchodem a Don nakoukl za pult. Až na samotnou vraždu to působilo, jako by tam k ničemu nedošlo. Přání k narozeninám ležela dál vyskládaná v krabičkách hned vedle skleněných sošek a hracích skříněk, před kterými byla vyrovnaná pouzdra. Ze stropu dolů visely papírové velikonoční ozdoby a jemně povlávaly v průvanu, který Don ale necítil. Nebyly tu vůbec žádné stopy po zápase. „Šeky si nevzali, protože se dají vystopovat. Na to je Cutter dost chytrý.“

„Myslíš si, že to má na svědomí on?“

„Ty ne?“

„Mohl to být kdokoli.“

Dovnitř vešel jeden z forenzních techniků a nesl si tašku s nářadím, a když procházel kolem, Sean mu do ní nahlédl. Muž tam měl lahvičky plné tekutiny, plastové sáčky s páskou nahoře a krabici latexových rukavic. Forenzní. Tahle část vyšetřování šla úplně mimo něj. Jeho bratr Liam dělal na forenzním. Však byl také nejchytřejší z celé rodiny.

„Udělal to Cutter,“ řekl Sean, když technik odešel. „Celé roky terorizuje majitele takovýchle obchodů a teď zabije staříka jenom dva bloky od radnice. Začíná si dovolovat, a čím je troufalejší, tím je nebezpečnější. Byl to on.“

„Možná máš pravdu,“ odtušil Don. „Odpovídá to profilu, ale ještě to tady projděme, ať máme jistotu. Honíš se za ním už dva roky a zatím nemáš nic pořádného. Najdeme svědka, a ten je najednou fuč. Máme někoho, kdo je ochotný vypovídat u soudu – a ejhle, na poslední chvíli si to rozmyslí. Jestli to udělal on, musíme najít něco, díky čemu ho dostaneme.“

Sean počkal, až Don vyjde zpoza pultu a společně se vydali do přední části obchodu. Všude kolem nich ležela přání k narozeninám i dalším příležitostem. Byla tu i plyšová zvířátka, keramické panenky a štěstíčka. Štěstí uprostřed tragédie. Sean měl plnou hlavu představ toho, co se asi odehrálo mezi Cutterem a Alexanderem Scullym. „Rozmlátil mu obličej na hadry.“

„Vypadá to tak.“

„Nejspíš si přišel pro výpalné. To by vysvětlovalo, proč ho majitel dobrovolně pustil dovnitř. Třeba u sebe neměl dost peněz. Možná to nebylo poprvé. Víš jak, kolik může v dnešní době vydělat majitel papírnictví? Jasně, budou Velikonoce, ale stejně bych se vsadil, že hotovosti tu moc nebylo. A na výmluvy není Cutter stavěný. Mlátil toho chlapa tak dlouho, že by ho nepoznala ani vlastní máma. Udělal z něho exemplární příklad pro další majitele obchodů v okolí. Byl to on. Musel být. Vůbec o tom nepochybuju.“

„V tom případě ho dostaneme,“ řekl Don. „Ale musíme to udělat přesně podle předpisů. Nemůžeme dopustit, aby unikl spravedlnosti kvůli nějaké školácké chybě.“

„To taky nedopustíme.“

Do obchodu vešli dva lidi z forenzního. Jeden z nich nesl pod paží složený vak na tělo. Zamávali jim a Sean s Donem pozdrav opětovali. Muži rozložili vak hned vedle těla pod prostěradlem. Děsivý obraz znetvořeného obličeje Alexandera Scullyho jako by se Seanovi vpálil přímo do mozku. To nebude jen tak obyčejná vražda. Po téhle zůstanou jizvy.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2