Sibel Hodge: Za tebou

Text copyright © 2014 Sibel Hodge

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

Translation © Petr Bokůvka, 2020

ISBN 978-80-242-6613-8

ČÁST PRVNÍ

UNESENÁ

Kapitola první

Všechno mě bolí. Záda, zápěstí, ruce. Nevěřila bych, že mě můžou bolet vlasy. Ale nejhorší je hlava. Jako by mi do ní někdo opakovaně bodal. Už jen pokus otevřít oči mi ji roztočí.

Ta tma je všude. Je tak černočerná, že ani nejsem schopna poznat, kde končí tma a kde začínám já. Proč je tu tak strašná tma? Tak znovu. Zavřít, otevřít, zavřít, otevřít. Pořád se dívám do nicoty a nic nevidím.

Kde to jsem? V rakvi?

Pomalu se mi vracejí smysly. Ležím na něčem tvrdém a studeném. Když se nadechnu nosem, cítím mokrou hlínu. A slyším… vlastně jen sebe. Vnímám vlastní pulz, bušení srdce a potahování nosem. A jako by tady někde kapala voda.

Slyším a cítím, takže mrtvá nejsem. Co se mi to ale stalo, měla jsem nehodu?

No ovšem! Měla jsem nehodu, jsem v nemocnici, ležím na operačním stole. Celková anestezie přestává působit. Jsem někde v půli cesty mezi uspáním a procitnutím. Proto ta bolest, a proto se nemůžu pohnout. Kamarádce se stalo něco podobného. Brali jí apendix, když vtom se zničehonic probrala. Ani ona se nemohla pohnout a nic necítila, ale všechno viděla. Na rozdíl ode mě mohla mluvit, takže doktoři byli v pořádném šoku, když jim pak řekla, že je viděla operovat.

Že bych to zkusila?

„Haló?“

Zkouším to, ale jako bych měla v ústech kus bavlny, takže můj pokus vyznívá tlumeně a přidušeně.

Tak znovu, proč nic nevidím? Proč je taková tma? Měla jsem nehodu, byl to výbuch bomby nebo teroristický útok?

Zkouším se nadechnout. Necítím nemocniční zápach. Dezinfekci, antiseptikum, nic takového. Teď ještě, na čem to ležím? Je to nemocniční vozík nebo snad postel? Snažím se pohnout pravou rukou do strany, abych si sáhla na to, na čem ležím, a moje levá ruka jde stejným směrem.

Jak je to možné? To je mám svázané?

Instinktivně zvedám hlavu, přestože vůbec nic nevidím. Bolest cestuje celým tělem, až do očí. Prsty na levé ruce se dotýkají svých protějšků na pravé. Už vím, ruce mám svázané v zápěstí něčím drsným. Snad provazem, protože na dotek škrábe… ano, určitě je to provaz. A je pevný, protože se snažím dát ruce od sebe, ale bez úspěchu.

Proč jsem svázaná? Co jsem udělala?

Na vteřinku jako by se mi něco vybavilo. Něco o posteli, ležím na ní, ale tak nějak proti své vůli. Jsem přivázaná a křičím. Ale najednou je vzpomínka pryč.

Zkouším to dál. Proč jsem svázaná? Ubližovala jsem si? Nebo někomu jinému? Oběma rukama ohmatávám prostor po své pravé straně. To ležím na betonové nebo cihlové podlaze? Těžko říct, ale na vozík to není dost hladké a na postel zase pohodlné. Ani nemám pocit, že to pode mnou by bylo prostěradlo. Zvedám svázané ruce, abych si sáhla na obličej a hlavu, a cítím na sobě něco hrubého. Možná hlínu. Těsně nad pravým uchem mám bouli. Poznám to ve chvíli, kdy se jí náhodou dotknu a syknu. Od té bolesti se mi dělají černobílé mžitky před očima. Najednou mám žaludek jako na vodě, otáčím se na bok a zvracím. Horká kyselá žluč mě pálí v krku a z očí se mi valí stejně pálivé slzy. S hlavou ve svázaných rukou hekám a otáčím se opět na záda.

Ta tma už není jen kolem mě, ale i v mé hlavě. Zase o sobě nevím.

Jak dlouho jsem asi spala? Hodinu, den, týden? Jako bych měla prázdný žaludek, ale hlad nemám, spíš naopak. Při pomyšlení na jídlo se mi žaludek spíš zvedá. Žízeň ale mám. V krku mám jako na africké savaně v období sucha. Snažím se polknout a olíznout si suché popraskané rty.

Zkouším se pohnout, ale nejde to. Jsem ztuhlá, a co mě nebolí, tam nemám cit nebo mě naopak píchají tisíce neviditelných jehliček. Jeden pokus pohnout nohama stačí, abych zjistila, že i ty mám nejspíš svázané. Jediné, čeho jsem schopná, je pohyb prstů u nohou.

Jestli tohle není nemocnice, tak vězení. Samotka. Pak tu ale něco nehraje. Ve vězení dávají lidem normálně pouta, nesvazují je provazem.

To je ono. Začni používat mozek.

Takže co vím: jsem svázaná v zápěstích a kotnících, ležím na vlhkém, plísní prolezlém místě. Na holé zemi. Snažím se přitisknout kolena k hrudi. Mému levému kotníku se to vůbec nelíbí a dává to najevo příšernou bolestí.

Můj křik se odráží od stěn, které ani nevidím. Ale aspoň vím, že jsem oblečená. Mám na sobě šaty a kotníkové boty s plochou podrážkou. Aspoň něco, tak dál…

Dál zatím nic.

„Haló?“ slyším svůj nakřáplý hlas.

Samozřejmě žádná odpověď, pokud bych nepočítala zvuk připomínající padající kapky někde v dáli. Musím být někde pod zemí, proto ta hnilobná vlhkost. Ve tmě, v podzemí a dusím se. Jsem svázaná. Bolest po těle se ještě dá vydržet, ale ta bolest hlavy mě zabije. Ale pokud to není nemocnice ani vězení, co zbývá?

Unesli mě.

Žaludek na tuto myšlenku reaguje okamžitě. A srdce taky, protože najednou bije jako o závod. Snažím se potlačit nutkání znovu zvracet. Dýchám zhluboka, ale ten vzduch má do čerstvého daleko. Nádech. Výdech. A ještě jednou. A ještě. Uklidni se. A mysli.

Kdo by mě chtěl unést a proč?

Slyšíš? Mysli!

Nejsme bohatí. Nemáme se špatně, asi tak bych to řekla. Ale kdyby to někdo chtěl udělat kvůli výkupnému, byla bych špatná volba. To musí znamenat, že kdokoliv to udělal, měl temnější motiv. Jsem pohřbená zaživa? Nebo jsem zatím jen vězeň a čeká mě znásilnění a smrt, nebo snad mučení a smrt? Mám brát fakt, že jsem naživu, jako dobré znamení, anebo jako známku toho, že teď už bude jen hůř?

Třesu se a nedá se to zastavit. Těžko říct, jestli je to zimou nebo strachem. Možná od každého něco. A jsem mokrá mezi nohama, takže už mě tu asi drží nějakou dobu.

Snažím se dýchat klidně a ujasnit si, co o sobě vím.

Jmenuji se Chloe Bensonová. Je mi sedmadvacet, jsem vdaná, manžel se jmenuje Liam. Bydlíme na Poplar Close číslo 16 ve Welwyn Garden City v hrabství Hertfordshire. Učím angličtinu na Downham College. Liam pracuje pro Devon Pharmaceutical. Vždyť říkám, nemáme se špatně, ale nejsme ve vatě.

Liam se o mě bude bát. Zavolá policii a ta mě začne hledat. Najdou mě. Najdou mě, že? Kde to ale k čertu jsem? Budou vůbec poldové vědět, kde hledat? Musím se kousnout do rtu, abych z toho zjištění nezačala řvát.

Ticho! Musím být zticha. Jestli je únosce v doslechu, nechci, aby věděl, že jsem se probrala. Možná opravdu slyší každý zvuk, který vydám. Zatím jsem naživu a chci, aby to tak zůstalo.

Co si pamatuji, než jsem ztratila vědomí?

Nedokážu uvažovat rozumně, to ta bolest hlavy. Všechno mám jakoby v mlze, rozmazané jako špatně zaostřená fotografie. Ale na něco si vzpomínám. Večírek! Pití teklo proudem. Nezvykle teplý březnový večer u někoho doma. No jistě, u nás doma. Liamovy čtyřicátiny přece. Mělo to být překvapení, které mu udělá radost. Aspoň jsem doufala. Stejně jako jsem doufala, že se to snad mezi námi zase zlepší. Poslední dobou to bylo… řekněme složité. Nic, co udělám, mu není dost dobré. Křičí a nadává mi. A ty jeho pohledy! Je vystresovaný z práce, je vystresovaný ze života. Normálka, řeklo by se. Takže tím večírkem jsem mu jen chtěla dát najevo, jak moc mi na něm pořád záleží. A po tom mejdanu jsem mu chtěla něco říct. Něco důležitého. Snažím se vybavit si víc, ale už je to asi pohřbené někde vzadu v mé hlavě. Ještě něco: moje nejlepší kamarádka Sára nemohla přijít. Den předtím odjela do Indie. Vlastně ne že by tam vůbec bývala mohla být. Liam ji nesnáší. Takže přišli jen Liamovi přátelé a kolegové. Nikoho konkrétního si ale nevybavím.

Je pořád ještě březen? Ten večírek je poslední věc, na kterou si vzpomínám, zbytek se topí v mlze.

Snažím se krčit a natahovat prsty u nohou a zatínat a rozevírat pěsti. Musím do nich dostat trochu tepla a musím něco udělat s těmi křečemi a rozhýbat se. Hlavně klid. A musím se odtud dostat, protože nechci umřít.

Otáčím se na bok, opírám se dlaněmi o chladnou zem a sedám si. Hlava pořád třeští. A ty závratě!

Dýchej pomalu. No tak, holka. Nádech, výdech. To přece dáš!

Polykám žaludeční šťávy, které mě před chvílí tak pálily v krku. Čekám. Nejdřív pět minut, pak deset. Hlavně dýchej, klid a nespěchej.

Netuším, za jak dlouho se vrátí ten, kdo mě tady zavřel. Musím se o něco pokusit, takhle čekat tady nebudu. Nejvíc bych teď chtěla, aby mě přestala bolet ta hlava, ale to si přeju marně.

Vsedě se posunuji po zemi. Po zadku, pomalu a trhaně. Netrvá dlouho a narážím na první překážku. Snažím se ji osahat svázanýma rukama. Prsty nahmatám něco studeného a drsného. To bude cihla. Ne, cihlová stěna.

Klekám si na kolena a s rukama opřenýma o zem se zvedám. Konečně stojím, ale všechno se houpe. Snažím se opřít o nově objevenou stěnu a lapám po dechu. Jsem zesláblá, takže jediné, co mě drží na nohou, jsou přívaly adrenalinu. Provaz kolem kotníků je dost natěsno, takže můžu dělat sotva centimetrové krůčky. Sunu se podél stěny a přidržuji se, abych neupadla. Za chvíli stojím v rohu. Dýchám zhluboka, než se vydám stejným směrem, odkud jsem přišla. Po chvíli jsem v druhém rohu. Tato stěna, jak odhaduji, měří asi sedm metrů. Po dalších pěti metrech jsem v dalším koutě místnosti. Jde to neskutečně pomalu, ale nakonec se mi přece jen daří místnost obejít dokola.

Když mi to dochází, dere se mi z hrdla výkřik. Padám na zem. Jsem v jakési podzemní hrobce.

Kapitola druhá

Ne, ne a ne. To musí být jen sen. Nebo spíš noční můra, ale nemůže to být skutečnost. Anebo blázním, a tohle celé je jen halucinace. Reakce mozku na nějaké drogy.

Moment, řekla jsem „reakce“? To mi zní nějak podezřele povědomě. Určitě nespím a nejsem ani zdrogovaná. Vnímám bolest, slyším něco jako kapání. A cítím smrdutou vlhkost a plíseň. Jsem vzhůru a plně při smyslech.

Začínám si uvědomovat děsivou realitu. Na toto místo jsem se vlastní vůlí nedostala. Někdo mě tady zavřel. Někdo mě unesl a zavřel do podzemní hrobky. Chtějí mě tu nechat umřít, nebo se vrátí? Otázka je, co je lepší. Mám umřít sama, anebo je lepší mučení, znásilnění a vražda?

Jen pěst vražená do úst mi zabraňuje v dalším výkřiku hrůzou. Slzy se mi řinou po tváři. Musím se odtud dostat, jedno jak. No ale ta hlava. Otáčím se na bok a snažím se ji schovat do svázaných rukou, jako by to snad mělo pomoct od bolesti…

Otevírám oči a zírám do temnoty černé jako hrob. Usnula jsem a zdálo se mi o líbánkách na Menorce. Jak je to vlastně dlouho? Jak dlouho jsme s Liamem svoji? Dva roky. Myslím. Teď jde o to, co je vůbec za den.

Sakra, proč si nemůžu vzpomenout?

No ale ten sen. Pronajali jsme si vilu v zemi nikoho a nakoupili dost zásob na grilování. Zeleninu, čerstvé ryby nalovené v okolních vodách, víno, španělské sýry, čerstvý chléb. Měli jsme to být jen my a naše hnízdečko zalité sluncem. Všechno tehdy bylo perfektní. Liam mi každý den říkal, jak mě miluje. A jak věděl od první chvíle, že jsem ta pravá. A jak je hrdý na to, že jsem jeho manželka. Milovali jsme se, kdykoliv to jen šlo. Jezdili jsme na pláž a plavali v moři tak teplém, že jsme si připadali jako ve vaně.

Moře.

Voda.

Jak dlouho člověk přežije bez vody? Pokud zůstanete trčet uprostřed oceánu jen ve člunu, zapomeňte na mořskou vodu. Je příliš slaná. Slyšela jsem, že lidé pili vlastní moč, jen aby přežili. Při tom pomyšlení se mi udělá špatně.

Mám tak strašné sucho v krku, že mi jazyk připadá jako nabob- tnalý. Jako by se vůbec neměl vejít do úst. Jezdím jazykem po dásních, aby se tvořily aspoň trochu sliny. Polykám. Může člověk přežít jen díky slinám?

Protahuji se, přestože se mi ruce neustále třesou. Nohy a chodidla. Sedám si a závratě se ihned vracejí. Musím si opřít hlavu o ruce, dokud nepominou. Drkotám zuby tak, až se koušu do jazyka. Cítím krev.

No tak, Chloe. Dělej.

„Ano,“ říkám nahlas. Zvuk mého hlasu se odráží. A ta ozvěna jako by si ze mě utahovala. Dýchám do dlaní a doufám v nějaké to vlastní tělesné teplo. Pokud se přestanu klepat, říkám si v duchu, budu moct uvažovat racionálně. Přece tady neumřu. Nic takového. „Dělej něco,“ nařizuji sama sobě.

Už zase stojím a belhám se k nejbližší stěně s rukama nataženýma před sebe.

Jsem tu. Známá cihlová stěna.

Další zjištění: když zvednu ruce a stoupnu si na špičky, dosáhnu na strop. Takže je to nějaký sklep, tunel nebo kobka?

Napínám uši, ale neslyším nic než to kapání jako předtím. Je to někde tady, nebo za některou z těch zdí? Určitě to kape voda.

Nemysli na vodu! Znovu jezdím jazykem po dásních a polykám sliny. Jsem sice pořád vyděšená, ale záblesk naděje všechen ten děs trochu naruší. Co šlo dovnitř, musí jít i ven. Ledaže by mě tady zazdili. Jenže ty stěny jsou na omak staré, špinavé a slizké. Malta mezi cihlami se drolí i pod nehty.

Ohmatávám stěnu, kam až dosáhnu, jako bych se snažila něco najít, i když vlastně nevím, co hledám. Chvíli mi trvá, než si to uvědomím. Dveře, průchod, nebo tak něco. Dostanu se odtud jen v případě, že budu myslet a postupovat metodicky. To mi přece jde, tedy aspoň doma. Liamovi se to tak líbí. Každá věc má svoje místo.

Vybavuje se mi moje kuchyňská linka. Pánve, nádoby, lahve, všechno je srovnáno, jako by to tam udělali skřítkové s pravítkem. Štítky dopředu. Mezery, aby se daly věci uchopit. Nic, co tam být nemá, tam není. Takhle se Liam staví úplně ke všemu.

Moje prsty běží po stěně, už ani nevím, jak dlouho. A pořád nic.

Jsem v rohu místnosti. Unavená se opírám čelem o chladnou stěnu. Na chvíli mě hlava přestává bolet a necítím nic. Vlastně je to fajn.

Musíš pokračovat!

Pokračuji podél sousední stěny. A po chvíli, někde ve spodní části, narážím prsty na ostrou hranu. Jako by cihly trčely ze zatím hladké stěny. Srdce se mi rozbuší, pak jako by se zastavilo a znovu začalo bít.

Snažím se sednout si na zem a provaz, kterým mám svázané ruce, třít o kus cihly, jako by to byl list pily. Nahoru a dolů, nahoru a dolů. Je to vysilující, jsem k smrti unavená a chce se mi spát.

Hlava mi těžkne a oči se mi obracejí v sloup.

Náhle se budím. Kde to jsem?

Kolem nic než tma.

Panebože. Začíná mi to znovu docházet. Já tady umřu. Já tady umřu. Vážně tady umřu.

Něco chlupatého se mi otřelo o ruku. Zaječím a vleže na zádech se sunu pryč. Co to bylo? Krysa nebo myš?

„Já ti neublížím,“ slyším se říkat nahlas. A krysa nezabije mě.

Přece nechci umřít.

Tak mysli!

Přejíždím jazykem po dásních. Polykám sliny.

Najdi tu cihlu! Jediné, co teď můžu dělat, je třít provazem o cihlu nahoru a dolů. Chvíli přestávka a znovu.

Už ani nevím, jak dlouho to dělám, ale na tom nesejde. Tohle nevzdám. Jenže to jde pomalu, a s takovou tady budu věčně. A než se mi podaří odstranit provaz, tak ti, co mě sem dostali, se můžou vrátit. Zrychluji pohyb a začínám počítat. Musím se soustředit na něco, co mě zachrání před zešílením.

Jedna, dvě, tři. Dvacet. Jen počítej, no tak, hlavně nepřestávej. Šedesát. Dvě stě.

Dostávám křeče z toho, jak se snažím řezat provaz rychle. Musím si lehnout na bok a odpočinout si, ale hlas plný hrůzy v mé hlavě si nedá pokoj. Musím pokračovat a nepřestat u toho počítat. Jedna. Pět. Osmdesát jedna. Tři. Proč počítám pozpátku?

Probuď se!

Snažím se rychle mrkat, aby se mi oči tak neklížily.

Pokračuj, no tak!

Řežu. Odpočívám. Řežu. Odpočívám. Jezdím jazykem po dásních. Polykám sliny. Trvá to věčnost, ale najednou jedna část provazu povoluje. Konečně něco!

Kap, kap, kap. To zasraný kapání mi trhá uši. Dost už!

Řežu dál.

Konečně! Provaz povoluje a moje ruce jsou volné. Zhluboka se nadechuji a stahuji zbývající část provazu, který jsem ještě měla omotaný kolem zápěstí. Ruce se mi třesou a já si říkám, co mě zabije dřív. Podchlazení? Dehydratace? Hlad? Strach?

Nic z toho! Já se ven dostanu.

Snažím si promnout zápěstí a několikrát sevřít ruce v pěst, abych obnovila přívod krve. To je lepší.

A teď pouta na kotnících, musíš to rozvázat, napadá mě. Mám to! Mám uzel.

No tak!

Mám ho.

Nezapomínej polykat sliny.

To kapání nepřestává.

Daří se mi uzel rozvázat a uvolnit provaz. Snažím se postavit na nohy, ale jediné, co se dostaví, jsou mžitky před očima. Nohy se mi klepou a padám na všechny čtyři.

Dýchej! Nádech, výdech. Nádech, výdech. Vedeš si dobře.

Znovu se stavím na nohy a objímám zeď, abych nespadla. Ty to zvládneš, hlavně to nevzdávej. Když to vzdáš, umřeš.

Vyčkávám. Nejdřív minutu, pak dvě.

Pokračuji v osahávání stěny. Je to jednodušší, když můžu normálně chodit, i když se musím hodně soustředit, aby se mi nohy neklepaly. Jdu podél stěny až do dalšího rohu. Zatím nic.

„Musí tu někde být něco jako dveře!“ Můj hlas zní jako hejno havranů.

Havrani by se mnou měli práci. Ale proč by se mě někdo snažil zabít? Proč by mě sem strkal živou a nechal mě tu umřít? Nebo se hodlají vrátit? Už po mně aspoň vyhlásila policie pátrání?

Jak by Liam reagoval, kdybych nepřišla domů?

Snažím si v hlavě přehrát vlastní pohřeb. Smutečních hostů zrovna nic moc. Liam je tu, samozřejmě. Jen ještě rozklíčovat ten jeho výraz. Lítost? Smutek? Nebo vztek. Přišlo i pár kolegů ze školy. Moje šéfka Theresa. A Jordan. Při pomyšlení na něj se usměju. Na jeho laskavý úsměv a oříškové oči, které jako by viděly i věci, o kterých mu neříkám. Sára tu není, asi je pořád v Indii. Nikdo další? Celý můj život se smrskl na hrstku lidí? Co se vlastně divím, vždyť vím proč. Liam nikdy neměl mé přátele rád. Postupem času jsem je ze svého života vyřadila, bylo to tak jednodušší. No ano, Liam to má rád jednodušší. Cokoliv, aby byl doma klid.

Mrzelo by vůbec někoho, pokud bych se odtud nedostala? Chyběla bych někomu?

Ano. Mě by to mrzelo. Chloe Bensonovou by to mrzelo. To jediné mě teď musí zajímat.

Někde uprostřed další stěny – úspěch. Nevím, jak mi to mohlo při prvním pokusu ujít, možná jsem byla až moc otupělá strachem a neprozkoumala jsem to tu dostatečně. Na té metodičnosti něco bude. Musím Liamovi pak říct, že v tom má pravdu. Rád uslyší, že má pravdu.

To něco je pruh materiálu, ale není to cihlová zeď. Je to hrubé a tvrdé dřevo. Jsou to dveře.

Jsou to dveře a já zkoumám každý jejich centimetr. Nikde žádná klíčová dírka ani klika. Jsou ale několik metrů vysoké a ani ne metr široké. Po jejich okraji cítím pod rukama drolící se kyt. V pravém dolním rohu těsně u země nahmatávám otvor. Možná od hlodavců. Možná se tam zbortil kus zdi. Cítím ale jen proudící vzduch. Říkám si, co je na druhé straně – další kobka podobná této, chodba, cesta ke svobodě?

Opírám se rukama do dveří tak silně, až křičím námahou. Ani se ne- hnou. Zkouším to ramenem. Bez šance. Rozčilením do nich kopu.

„Pusťte mě ven! Chci ven!“ Po tváři se mi řinou slzy.

To zasraný pravidelný kapání je jediná odpověď. Možná je to dobře. Aspoň že nikdo nereaguje, aby přišel a zabil mě. Padám na zem a lapám po dechu a přitom náhodou sahám po něčem neznámém. Okamžitě si vzpomenu na krysu, ale tohle není zvíře. Nic živého.

Beru tu věc do ruky a přejíždím po ní dlaní. Je asi půl metru dlouhá, na jednom konci zakulacená, na druhém ostrá a jakoby roztřepená. Tohle rozhodně není nic živého.

Spíš něco velmi, ale velmi mrtvého.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ČÁST PRVNÍ UNESENÁ

Kapitola první

Kapitola druhá