Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2012 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu GUILTY WIVES

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-448-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-449-6 (mobi)

Obsah

Prolog

Jedna

Dvě

Tři

Část první

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Část druhá

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Kapitola 50

Kapitola 51

Kapitola 52

Kapitola 53

Kapitola 54

Kapitola 55

Kapitola 56

Kapitola 57

Kapitola 58

Kapitola 59

Kapitola 60

Část třetí

Kapitola 61

Kapitola 62

Kapitola 63

Kapitola 64

Kapitola 65

Kapitola 66

Kapitola 67

Kapitola 68

Kapitola 69

Kapitola 70

Kapitola 71

Kapitola 72

Kapitola 73

Kapitola 74

Kapitola 75

Kapitola 76

Kapitola 77

Kapitola 78

Kapitola 79

Kapitola 80

Kapitola 81

Kapitola 82

Kapitola 83

Kapitola 84

Kapitola 85

Kapitola 86

Kapitola 87

Kapitola 88

Kapitola 89

Kapitola 90

Kapitola 91

Kapitola 92

Kapitola 93

Kapitola 94

Kapitola 95

Kapitola 96

Kapitola 97

Kapitola 98

Kapitola 99

Kapitola 100

Kapitola 101

Kapitola 102

Kapitola 103

Kapitola 104

Kapitola 105

Kapitola 106

Kapitola 107

Kapitola 108

Kapitola 109

Část čtvrtá

Kapitola 110

Kapitola 111

Kapitola 112

Kapitola 113

Kapitola 114

Kapitola 115

Kapitola 116

Kapitola 117

Kapitola 118

Kapitola 119

Kapitola 120

Kapitola 121

Kapitola 122

Kapitola 123

Kapitola 124

Kapitola 125

Kapitola 126

Kapitola 127

Kapitola 128

Kapitola 129

Kapitola 130

Kapitola 131

Kapitola 132

Kapitola 133

Kapitola 134

Kapitola 135

Kapitola 136

Kapitola 137

Kapitola 138

Kapitola 139

Kapitola 140

Kapitola 141

Kapitola 142

Kapitola 143

Prolog

Červenec 2011

Jedna

Říkají mi, že tady zemřu. Tuhle temnou, plesnivou, smrdutou kobku, kde mi nikdo nepřeje nic dobrého a většina lidí mluví jazykem, kterému nerozumím, prý budu do konce života nazývat svým domovem. Tohle mi tvrdí. Je čím dál těžší jim nevěřit.

Jsou tu lidé, kteří by mě nejraději zabili, někteří za trest, jiní čistě kvůli své povaze. Byla by to jistá cesta ke slávě, zavraždit mě nebo jednu z mých kamarádek, známých jako „Paničky z Monte Carla“. Tato přezdívka se v mezinárodních médiích ujala. Byla důvtipnější než ty předchozí – „Čtyřčlenný gang“, „Bernské krásky“, „Zoufalé manželky“. A neběhal mi z ní mráz po zádech jako z titulku, který otiskl Le Monde den po rozsudku: Mamans Coupables.

Provinilé matky.

Takže čekám. Na zázrak. Na nově objevený důkaz. Na doznání skutečného vraha. Na spřízněnou duši při odvolacím řízení. Nebo prostě na to, že se jednoho rána probudím a zjistím, že to celé byl jenom sen. Už tři sta šedesát osm rán otvírám oči s modlitbou, abych byla zpátky v Bernu, nebo ještě lépe v Georgetownu, a chystala se učit americkou literaturu studenty nižších tříd.

A jsem ve střehu. Za každý roh zahýbám pomalu a širokým obloukem. Spím vsedě. Snažím se vyhnout jakékoli rutině, která by způsobila, že mé činy budou předvídatelné a já zranitelná. Pokud mě tady budou chtít dostat, musejí si to zasloužit.

Procházela jsem úzkými chodbami křídla G. Když jsem dorazila k velkým písmenům na prosklených dveřích – INFERMERIE –, zastavila jsem se a dala si záležet, abych srovnala prsty u nohou s odlupující se červenou páskou na podlaze, která ukazovala, kde má člověk před vstupem zastavit.

„Bon jour,“ pozdravila jsem strážnou jménem Cecile na druhé straně hydraulických dveří. Žádná příjmení. Vězeňský personál neměl dovoleno prozradit vězňům nic víc než křestní jména, která byla nejspíš stejně falešná. Důvodem byla anonymita za těmito zdmi: vězni po svém propuštění tak nemohli vypátrat dozorce, kteří se k nim mnohdy nechovali nijak laskavě.

„Ahoj Abbie.“ Vždycky mi odpovídala svou nejlepší angličtinou, která nebyla špatná. Lepší než moje francouzština. Po hlasitém, rozléhajícím se zabzučení se dveře se zasyčením otevřely.

Vězeňská ošetřovna byla dlouhá a široká jako americká tělocvična, ale měla jen půldruhého metru vysoký strop. Byl to převážně jeden otevřený prostor se čtyřiadvaceti lůžky. Na jedné straně byla dlouhá klec – „přijímací“ prostor, kde vězeňkyně čekaly, až na ně přijde řada. Na druhé straně se nacházela dobře zabezpečená místnost obsahující zdravotní potřeby a léky. Za tímto skladem byl přísně střežený sál vyhrazený pro nakažlivé choroby, intenzivní péči a nebezpečné vězeňkyně, kam se vešlo pět pacientů.

Měla jsem ošetřovnu ráda kvůli jasnému osvětlení, které dodávalo trochu útulnosti jinak ponurým prostorám. Také jsem ráda pomáhala lidem a ošetřovna mi připomínala, že jsem stále člověk, jehož život má nějaký smysl. A měla jsem ji ráda i proto, že jsem si tam nemusela hlídat záda.

Všechno ostatní jsem tam nenáviděla. Třeba zápach – odpornou směs tělesného pachu, moči a silných desinfekčních prostředků –, který mě pokaždé obklopil, když jsem tam přišla. A také je fakt, že ten, kdo přijde na ošetřovnu, nemá většinou dobrý den.

Já se snažím mít dobré dny. Urputně se o to snažím.

Toho dne bylo rušno, všechna lůžka byla obsazená a jeden doktor, dvě sestry a čtyři asistentky z řad vězňů běhali od jednoho pacienta ke druhému a v přeneseném smyslu slova lepili náplasti na zející rány. Zrovna řádila chřipka, a když se v JRF objevila, stačilo, aby ji chytil jeden člověk, a rázem ji měl celý blok. Snažili se nemocné izolovat, ale bylo to jako přerovnávat židle v komoře. Prostě tam nebylo dost místa. JRF – L’Institution de Justice et Réformé pour les Femmes – byla naplněná z více než sto padesáti procent. V celách navržených pro čtyři bylo sedm vězeňkyň, které navíc spaly na matracích na podlaze. Ve věznici postavené pro tisíc dvě stě lidí jich bylo skoro dva tisíce. Nacpali nás tam jako sardinky a pak nám nařizovali, abychom si při kýchání zakrývali ústa.

Uviděla jsem Winnie na opačném konci, jak obvazuje kotník nějaké Arabce. Winnie byla asistentka sester stejně jako já. Ředitel věznice nařídil, že nesmíme komunikovat, takže jsme bydlely každá v jiném bloku a měly odlišné směny na ošetřovně.

Stáhlo se mi hrdlo jako vždy, když jsem ji spatřila. Winnie byla moje nejbližší přítelkyně od chvíle, kdy jsme se s manželem přestěhovali do švýcarského Bernu, kde dostal práci na americké ambasádě. Pět let jsme bydlely vedle sebe, stěžovaly si na dlouhou pracovní dobu našich manželů-diplomatů a sdílely spolu svá tajemství.

Tedy úplně všechna ne, jak se ukázalo. Ale už jsem jí odpustila.

„Ahoj,“ zašeptala svým příjemným britským přízvukem. Svými prsty se dotkla mých. „Slyšela jsem, co se stalo. Jsi v pořádku?“

„Žiju ve snu,“ odpověděla jsem. „A ty?“

Neměla náladu na žerty. Winnie byla okouzlující kráska – vysoká a dobře rostlá, s velkýma zářivýma očima, výraznými lícními kostmi a hedvábnými vlasy barvy černého inkoustu –, takže u ní bylo ještě těžší vidět vrásky z únavy kolem očí, shrbená záda, jemný pokles na duchu. Začala se lámat, vzdávat to. Mluvilo se tady o okamžiku, kdy se to stane, kdy člověk ztratí všechnu naději. Říkali tomu la reddition. Kapitulace. Já to ještě nezažila a doufala jsem, že nikdy nezažiju.

„Večerní pomítání,“ zašeptala. „Podržím ti místo. Těším se.“

„Taky se těším. Odpočiň si trochu.“ Špičky našich prstů se od sebe vzdálily. Její směna skončila.

Asi o půldruhé hodiny později jsem uslyšela hluk, jak se hydraulické dveře se zabzučením otevřely. Byla jsem obrácená zády ke vchodu. Pomáhala jsem sestře obvázat řeznou ránu na hrudi jedné vězeňkyně, když jedna ze sester vykřikla: „Urgence!“

Pohotovost. Takových případů byla spousta. V JRF jsme měli jednu sebevraždu týdně. Násilí a nemoci z nedostatečné hygieny byly na vzestupu spolu s narůstajícím přelidněním. Prakticky ani jedna šestihodinová směna neuběhla bez toho, aby člověk aspoň jednou uslyšel slovo urgence.

Přesto jsem se ohlédla, když dozorkyně a sestra přivezly vězeňkyni na nosítkách.

„Proboha, to ne.“ Upustila jsem gázové tampony, které jsem držela. Rozběhla jsem se ještě předtím, než mi to celé došlo. Ta kštice černých vlasů visících z nosítek. Výraz ve tváři jedné ze sester, která se odvrátila od toho shonu, aby se na mě podívala a zjistila, zda jsem poznala, kdo ta nová pacientka je. Všichni nás čtyři koneckonců znali jako skupinu.

„Winnie,“ zašeptala jsem.

Dvě

„Ne. Prosím, to ne.“

Prudce jsem odstrčila ostatní vězeňkyně, až odlétly stranou, a spěchala k Winnie. Dvě dozorkyně mě viděly blížit se a pohnuly se, aby mě zadržely, zatímco doktor a dvě sestry se skláněli nad Winnie a zoufale pracovali.

„Nechte mě se na ni podívat. Nechte mě… permettez moi…“

Vše, co jsem viděla mezi dvěma dozorkyněmi, které se mi postavily do cesty, byla záda sestry a neživé tělo mé nejlepší kamarádky. Doktor rychle promluvil – příliš rychle na to, abych mu rozuměla – a jedna ze sester chvatně odběhla pro nějaké léky ze skřínky.

„Co se stalo?“ zavolala jsem bez účinku a v panice znovu použila špatný jazyk.

Pokusila jsem se protáhnout mezi dozorkyněmi. Prostě jsem ji chtěla vidět. Chtěla jsem, aby ona viděla mě. Jedna z dozorkyň mě však udeřila předloktím do hrudi a podlomily se mi nohy. Tvrdě jsem dopadla na podlahu a hlavou udeřila o dlaždice. Dozorkyně se sklonily a využily gravitace, aby mě udržely na zemi.

„Prosím. S’il vous plait,“ vypravila jsem ze sebe. „Winnie…“

Pak jsme mezi dvěma dozorkyněmi zahlédla doktora, muže ve středním věku s dlouhými šedými vlasy, jak se napřímil, uvolnil držení těla a zavrtěl na sestru hlavou. Pověsil si stetoskop kolem krku a otočil se k té, která přinášela léky. „Marian,“ zavolal. „Il n’est pas nécessaire.“

„Ne!“ zakvílela jsem.

Podíval se na hodiny na zdi. „Le temps de morts… ah, il est quatorze heures quarante.“

Čas úmrtí 14.40.

„Vy… vy… jste ji zabili,“ řekla jsem – poslední slova, která jsem slyšela někoho pronést, než všechno zčernalo.

Tři

Tma, přestože místnost byla osvětlená. Chlad, přestože v místnosti bylo takové vlhko, až se mi košile lepila na hruď a po těle mi stékal pot. V ústech jsem cítila krev, v hrudníku palčivou bolest a do zápěstí se mi zarývala pouta, která mě teď připevňovala ke zdi – to všechno bylo velmi skutečné. Někde v průběhu toho, jak jsem upadala do bezvědomí a znovu se probírala, jsem musela klást odpor. Vybavovaly se mi jednotlivé útržky. Kopala jsem a tloukla kolem sebe. Myslím, že jsem někoho kousla do paže. Ale na tom nezáleželo. Už nezáleželo na ničem.

Teď jsem viděla to, co spatřila Winnie. La reddition. Kapitulaci. Vzdát se boje a všechno bude snazší. La reddition ke mně natahovala ruku, ale já jí ještě nepotřásla.

Uběhl nějaký čas. Podle nejlepšího odhadu asi deset hodin od chvíle, kdy má nejlepší kamarádka umřela.

Dveře cely se otevřely. Boulez, ředitel JRF. Tmavé vlasy ulíznuté dozadu. Dokonalý trojdílný oblek, kravata perfektně uvázaná. Vypadal jako politik, kterým také byl. V Americe by Boulez zastával funkci městského radního, plánujícího tažení do Kongresu. Ve Francii byl ředitelem věznice, čekajícím na příležitost postoupit na ministerstvo spravedlnosti.

„Nebudu marnit čas společenskými frázemi,“ řekl, což se zdálo nevhodné vzhledem k tomu, že jeho zaměstnanci právě zavraždili mou nejlepší kamarádku a mě zbili a spoutali.

Rozhlédl se po mé cele, velké zhruba jako moje šatna doma ve Státech, než jsme se přestěhovali. Plíseň na zdech a stropě. Tmavé skvrny na betonové podlaze jako fleky od oleje v garáži, jenže tady způsobené lidmi, a ne poškozeným strojem.

Bylo to le mitard, vezení uvnitř věznice. Pro Američany samotka.

Boulezovi se tam nelíbilo. Nerad si špinil své pěstěné ruce. Měl však dobrý důvod mě navštívit a chystal se jít rovnou k věci.

„Povězte mi, jakou drogu jste užila,“ řekl. „Bude snadné provést inventuru zásob léků a zjistit, co chybí. Ale přiznáním nám to usnadníte.“ Jeho angličtina měla sice silný přízvuk, ale byla bezchybná. Většina vzdělaných Francouzů mluví plynule anglicky.

Zakašlala jsem a na mé hnědé kalhoty stříkla krev.

„Nebudu se ptát podruhé,“ varoval mě.

„Dobře. Aspoň vás nebudu muset dál ignorovat.“

Soustředěně zamrkal. Jeho mozku chvilku trvalo, než zpracoval, co jsem řekla. Pak se ušklíbl. „Nebo to byla sebevražda?“ zeptal se. „Obě jste měly přístup k drogám. Buďto se zabila sama, nebo jste ji otrávila. Tak jak to bylo, Abbie?“

Bylo evidentní, s jakým potěšením ta slova pronáší. Oba jsme věděli, že ani jedna z těch možností neodpovídá pravdě. Dával však jasně najevo, že jedna z nich se stane oficiální verzí.

„Winnie by se nikdy nezabila,“ řekla jsem. „To nikdy neříkejte.“

„Aha.“ Zvedl hlavu. „Takže vražda.“

Snažil se mě zatlačit do kouta. Tenhle muž zůstane ředitelem věznice navždy. Pro sadistu jako on není lepší vybití.

„Za svou nepříjemnou situaci budete samozřejmě vinit mě,“ utrousil.

Opět jsem zakašlala. Stejný výsledek. Utřela jsem si bradu o rameno; ruce jsme použít nemohla.

„Na to, co se dneska stalo, nikdy nezapomenu,“ řekla jsem. „Někdo vás jednou donutí, abyste za to zaplatil.“

„Mám lepší nápad.“ Boulez ke mně přišel blíž, díky mým poutům celkem sebevědomě. Zůstal stát pár kroků ode mne, těsně mimo dosah mých nohou pro případ, že bych se ho pokusila kopnout.

„Přiznejte se ke dvojnásobné vraždě,“ řekl. „A to, co se stalo vaší kamarádce Winnie, bude považováno za sebevraždu.“

Jistě. Žádná z nás čtyř se při procesu nepřiznala. Boulez chtěl být hrdinou, který ze mě vypáčil doznání, a já měla být mršinou, kterou by mohl předhodit supům z mezinárodních médií. A francouzským voličům, až přijde čas.

„A když to neudělám?“ zeptala jsem se.

„No, dvě vraždy jste už spáchala. Tak proč ne třetí? Nemůžeme vás držet ve vězení ještě po smrti, že? Ale jsou i jiné způsoby, jak vás potrestat, Abbie.“ Ustoupil ke dveřím cely. „Dám vám pětačtyřicet dní, abyste si to promyslela.“

„Myslím, že jste chtěl říct třicet, Boulezi.“ Nedávno byl schválen francouzský zákon omezující čas v le mitard na třicetidenní úseky. Ale všichni v JRF věděli, že se tohle nařízení dá obejít.

„Opravdu jsem řekl pětačtyřicet? No dobře.“ Koutky jeho úst se zvedly. Zabušil pěstí na dveře. Se zabzučením se otevřely.

„Boulezi,“ řekla jsem. „Vy nevyhrajete. Jednoho dne se odsud dostanu ven.“

Přimhouřil oči. Pak se jeho úsměv rozšířil. „Madam, jste nejproslulejší vražedkyně v dějinách Francie. Odsud nikdy nevyjdete.“

S těmi slovy Boulez zmizel. Světlo ovládané vně cely zhaslo a uvrhlo mě do tmy. Na třicet dní. Nebo možná na pětačtyřicet.

Anebo na zbytek života.

To vše pro dvě noci v Monte Carlu.

Koniec ukážky