Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2011 by James Patterson

Translation © Ondřej Duha, 2013

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

This edition published by arrangement

with Little Brown and Company, New York,

New York, USA.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu KILL ALEX CROSS

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2013

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-570-7

Věnováno Stevu Bowenovi, Leopoldu Goutovi,

Stuartu Manashilovi a Billu Blockovi  –

Čtyřem mušketýrům

Část první

NEZVĚSTNÍ

Kapitola 1

Začalo to dětmi prezidenta Coylea Ethanem a Zoe, z nichž se po jejich příchodu do Washingtonu staly významné osobnosti.

Dvanáctiletý Ethan Coyle si myslel, že si už zvykl na život pod mikroskopem a na očích veřejnosti. Už si skoro nevšímal kameramanů neustále tábořících před branami Branaffovy školy a přestalo mu vadit, když se ho děti, které neznal, snažily vyfotit na chodbách, v tělocvičně, nebo dokonce na chlapeckých záchodcích.

Někdy Ethan předstíral, že je neviditelný. Bylo to trochu dětinské, ale co na tom, fungovalo to. Vlastně mu to poradil jeden ze sympatičtějších příslušníků tajné služby. Pověděl Ethanovi, že Chelsea Clintonová dělala totéž. Kdo mohl vědět, jestli je to pravda?

Ale když Ethan toho rána viděl, jak k němu míří Ryan Townsend, jenom si přál, aby uměl zmizet.

Ryan Townsend na něho měl vždycky spadeno a rozhodně to Ethanovi nenamlouval jeho stihomam. Dokazovaly to jeho fialovo-žluté modřiny, takové, které se objeví po pořádné ráně pěstí nebo zmáčknutí svalu.

„Jak je, Poďobanej Coyle?“ řekl Townsend, když k němu nakráčel na chodbě s tím svým výrazem ve tváři. „Že by měl Poďobanec špatnej den hned od samýho rána?“

Ethan měl dost rozumu, aby svému tyranovi a mučiteli neodpověděl. Místo toho ostře zahnul mezi šatní skřínky – to však byla jeho první chyba. Teď už neměl kam jít, což mu potvrdila ostrá bolest v lýtku. Kopanec! Townsend sotva zpomalil, když procházel kolem něho. Těmhle malým incidentům říkal „míječky“.

Ethan však nikdy nevykřikl ani bolestně nezakulhal. Uzavřel sám se sebou takovou dohodu: Nedávej nikomu najevo, co cítíš.

Místo toho upustil knihy a klekl si, aby je posbíral. Byl to naprosto zbabělý tah, ale mohl aspoň na okamžik odlehčit noze, aniž dal celému světu najevo, že je fackovacím panákem Ryana Townsenda.

Jenomže tentokrát si toho někdo všiml – a ten někdo nebyl od tajné služby.

Ethan právě zastrkoval milimetrový papír zpátky do desek na matematiku, když uslyšel povědomý hlas.

„Hej, Ryane? Co je s tebou?“

Vzhlédl právě včas, aby uviděl, jak jeho čtrnáctiletá sestra Zoe zastoupila Townsendovi cestu.

„Já jsem to viděla,“ řekla. „Myslel sis, že si toho nevšimnu?“

Townsend naklonil hlavu s blonďatými kudrnami ke straně. „Nevím, o čem to sakra mluvíš. Co kdyby ses prostě starala o svý –“

Zoe se náhle v rukou objevila těžká žlutá učebnice.

Prudce se rozmáchla a udeřila jí Townsenda přímo doprostřed obličeje. Tyranovi vystříkla z nosu krev a zapotácel se dozadu. Byla to paráda!

Až tak daleko to došlo, než se k nim dostala tajná služba. Agent Findlay podržel Zoe a agent Musgrove se vklínil mezi Ethana a Townsenda. Kolem nich se už shromáždil dav šesťáků, sedmáků a osmáků a všichni na ně zírali jako na nějakou reality show s názvem Prezidentovy děti.

„Vy ubožáci!“ křikl Townsend na Ethana a Zoe, zatímco mu krev kapala na branaffskou kravatu a bílou košili. „Jste dvojka chudáků. Potřebujete ty svý esesácký strážce, aby vás chránili!“

„Fakt? Pověz to mé učebnici na algebru,“ odsekla Zoe. „A drž se dál od mého bráchy! Jsi větší a starší než on, pitomče. Ty sráči!“

Ethan zatím stále dřepěl u skříněk, polovinu svých věcí rozházenou po podlaze. A přistihl se, že vteřinu nebo dvě předstírá, že je součástí toho davu – jenom nějaký kluk, o němž nikdy nikdo neslyšel a jenž tam stojí a pozorujete všechno to šílenství, které se děje někomu jinému.

Jo, pomyslel si Ethan. Možná v příštím životě.

Kapitola 2

Agent Findlay rychle a účinně odstrkal Ethana a Zoe pryč od těch čumilů – a co hůř, od dětí s namířenými iPhony: Ahoj, YouTube! Během pár vteřin zmizely v jinak prázdné velké posluchárně kousek od hlavní chodby.

Branaffova škola byla dříve Branaffovým sídlem, dokud se nestala majetkem Kvakerského vzdělávacího trustu. Mezi dětmi se povídalo, že ve škole straší, ale že to nejsou duchové dobrých lidí, kteří tam zemřeli, nýbrž naštvaní Branaffovi potomci, kteří se museli odstěhovat, aby udělali místo soukromé škole.

Ethan na ty řeči nedbal, ale i tak mu ta velká přednášková síň vždycky připadala hodně strašidelná s těmi svými staromódními olejovými portréty shlížejícími nesouhlasně na každého, kdo projde kolem.

„Abyste věděla, Zoe, pan prezident se o tomhle dozví. O té rvačce i o vašem slovníku,“ řekl agent Findlay. „O řediteli Skillingsovi ani nemluvě.“

„No jasně, jenom dělejte svoji práci,“ pokrčila Zoe rameny a zamračila se. Položila bratrovi ruku na hlavu. „Jsi v pohodě, Ethane?“

„Jo, jsem,“ odpověděl a odstrčil ji. „Aspoň po tělesné stránce.“ Jeho důstojnost byla jiný problém, ale přemýšlet o tom bylo pro něho právě teď příliš komplikované.

„V tom případě můžeme jet vesele dál,“ řekl jim Findlay. „Za pět minut máte na pětce přednášku.“

„No jasně,“ mávla Zoe lhostejně rukou. „Jako bychom mohli zapomenout na přednášku, co?“

Dopolední přednášející byla Isabelle Morrisová, vysoko postavená pracovnice washingtonského Institutu mezinárodní politiky a zároveň absolventka Branaffovy školy. Na rozdíl od většiny dětí, které znal, se Ethan docela těšil na přednášku paní Morrisové o jejích zkušenostech ze Středního východu. Doufal, že jednoho dne bude pracovat pro OSN. Proč ne? Má přece dobré kontakty.

„Můžete nám dát vteřinku?“ zeptala se Zoe. „Chci si promluvit se svým bratrem – o samotě.“

„Povídám, že jsem v pohodě,“ trval na svém Ethan, ale jeho sestra ho zarazila ostrým pohledem.

„Svěřuje se mi s věcmi, které by vám neřekl,“ pokračovala Zoe v odpovědi na Findlayův skeptický pohled. „A promluvit si v soukromí tady není zrovna snadné, jestli víte, co tím myslím. Bez urážky.“

„V pořádku,“ řekl Findlay a podíval se na hodinky. „Ale můžu vám dát jenom dvě minuty.“

„Fajn, dvě minuty, platí. Hned budeme venku, slibuji,“ řekla Zoe a zavřela za ním těžké dřevěné dveře.

Aniž promluvila na Ethana, proběhla mezi řadami starých lavic do zadní části sálu. Vyskočila na radiátor pod okny.

Pak sáhla do kapsy své modrošedé uniformy a vytáhla malou černě lakovanou krabičku. Ethan ji okamžitě poznal. Jeho sestra si ji minulé léto koupila v Pekingu, kde byla na výletě s bratrem a svými rodiči.

„Mám děsnou chuť na cígo,“ zašeptala Zoe. Pak se poťouchle ušklíbla. „Jdeš se mnou?“

Ethan se ohlédl ke dveřím. „Nerad bych přišel o tu přednášku,“ přiznal, ale Zoe jen obrátila oči v sloup.

„No tak. Bla, bla, bla, Střední východ, bla, bla, bla. Na to se můžeš podívat na CNN, kdy si vzpomeneš,“ řekla. „Ale jak často se ti povede vzít roha tajné službě? Tak už pojď!“

Ethan dobře věděl, že ať udělá cokoli, nevyhraje. Buď bude vypadat jako pitomec – zase –, nebo propásne přednášku, na kterou se těšil celý týden.

„Neměla bys kouřit,“ řekl chabě.

„Jo, a ty bys neměl tak fňukat,“ opáčila Zoe. „Pak si tě možná kreténi jako Ryan Townsend nepodají, kdykoli se jim zachce.“

„To je jenom proto, že je táta prezident,“ namítl Ethan. „Nic jiného v tom není, jasné?“

„Ne. To je proto, že jsi ňouma,“ řekla Zoe. „Viděl jsi snad, že by si někdo troufl na mě?“ Otevřela okno, hladce jím proklouzla a seskočila na zem. Zoe si myslela, že je další Angelina Jolie. „Jestli nejdeš, dej mi aspoň minutu, abych stačila zmizet. Jasné, srábku?“

V příští vteřině byla Zoe pryč.

Ethan se znovu ohlédl přes rameno. Pak udělal jedinou věc, kterou mohl, aby si zachoval důstojnost. Následoval svou sestru z okna posluchárny – a do maléru, jaký si vůbec nedokázal představit.

Ani on ani nikdo jiný.

Kapitola 3

Jakmile se za agentem Clayem Findlayem zabouchly dveře posluchárny, zkontroloval kliku – stále odemčeno. Potom se podíval na ručičky svých nerezových hodinek Breitling. „Dám jim ještě pětačtyřicet vteřin,“ řekl do mikrofonu pod manžetou. „Pak půjde T. Rex na přednášku a Stmívání do ředitelny.“

Prezident a první dáma si přáli, aby Ethan a Zoe zažívali ve škole totéž co ostatní děti, včetně svých vlastních konfliktů – v rozumné míře. To se samozřejmě snáz řeklo, než udělalo. Zoe Coyleová většinou odmítala spolupracovat. Vlastně skoro vždycky. Zoe nebyla špatná, ale byla jen dítě. Tvrdohlavé a chytré, oddané svému mladšímu bratrovi.

„Za tohle nejspíš půjdu na kobereček,“ řekl Findlay tiše do vysílačky, „ale jedno ti povím. Ten Ryan Townsend je malý parchant. Ne že bys to slyšel ode mě.“

„Jaký otec, takový syn,“ odpověděl Musgrove po rádiových vlnách. „Kluk dostal, co si zasloužil. Zoe toho hajzlíka praštila fakt pořádně.“

Ve sluchátku se ozval tichý smích. Otec Ryana Townsenda byl představitel parlamentní opozice a zuřivý kritik doslova každého kroku, který kdy prezident Coyle udělal nebo na nějž jen pomyslel. A Branaffova škola někdy připomínala zmenšeninu Washingtonu, kterou vlastně tak trochu byla.

Findlay se znovu podíval na hodinky. Přesně dvě minuty. Konec oddychu pro děti Coyleových. Všichni zpátky do práce.

„Tak jo, dámy a pánové, do akce,“ řekl do mikrofonu. Potom dvakrát zaklepal na dveře posluchárny a otevřel.

„Čas vypršel, mládeži. Už musíte… Sakra!“

Místnost byla prázdná.

Ne. Ne. Ne. Tohle ne. Zatracení haranti. Zatracená Zoe!

Findlayův tep udělal rekord, aspoň pro ten den. Jeho pohled přelétl k oknům v zadní zdi.

Už když k němu běžel, otvíral všechny kanály své vysílačky, aby oslovil jak Sdružené operační centrum, tak svůj tým na místě.

„Velení, tady Vrchol Jedna. Stmívání a T. Rex jsou nezvěstní.“ Jeho tón byl naléhavý, ale vyrovnaný. Nepanikařil. „Opakuji, obě chráněné osoby jsou nezvěstné.“

Když dorazil k oknům, našel všechna stažená dolů k parapetům, ale jedno z nich nebylo zajištěné kličkou. Rychlá prohlídka školního pozemku za okny neukázala nic než svěží zelené trávníky sahající až k jižnímu plotu.

„Findlayi? Co se děje?“

Musgrove už dorazil a teď stál ve dveřích do chodby.

„Podařilo se jim vyklouznout ven,“ odpověděl Findlay. „Já ji snad zabiju. Už jsem to měl udělat dávno.“ Celé to neslo zřetelný Zoein rukopis. Byla to nejspíš její představa velké hry nebo vtipu na adresu jejich ochránců.

„Velitelství, tady Vrchol Jedna,“ ohlásil se znovu. „Stmívání a T. Rex stále nezvěstní. Potřebuji okamžitě uzavřít všechny východy, vnitřní i vněj –“

Vtom se ve sluchátku ozval nějaký hluk. Findlay uslyšel křik a skřípění kovu o kov. Potom dva výstřely.

„Velitelství, tady Vrchol Pět!“ Ve sluchátku teď křičel další hlas. „Máme tady šedou dodávku bez oken. Právě nám proklouzla východní branou. Pokračuje vysokou rychlostí jižně k Wisconsin Avenue. Devadesát nebo sto kilometrů v hodině! Požaduji okamžité posily!“

Kapitola 4

Seržant Bobby Hatfield z hlídky metropolitní policie právě spatřil šedou dodávku řítící se nejméně devadesátkou centrem Georgetownu, když se ozvala centrála s nouzovým hlášením. „Všem jednotkám, hlídková oblast dva-nula-šest. Možný ozbrojený únos. Dvě děti. Máme tu šedou dodávku bez oken jedoucí vysokou rychlostí po Wisconsin Avenue, Northwest. Pronásleduje ji tajná služba. Požadují posily! Přepněte na kanál dvacet tři.“

Hatfield zapnul sirénu a smykem obrátil auto, právě když kolem prolétlo výmluvné černé SUV GMC Yukon. Jakmile naladil požadovaný kanál, uslyšel tajnou službu popisovat průběh pronásledování.

„Pokračujeme na jih. Washingtonská poznávací značka dé-em-es-osm-dva-tři –“

„Tajná službo, tady hlídka metropolitní dva-nula-šest,“ přerušil je Hatfield. „Jedu hned za vámi.“

„Rozumím, metropolitní.“

Hatfield zrychlil, zatímco yukon zpomalil a pustil ho před sebe. Ručička tachometru se už blížila ke stovce a seržantovi div nestříkal adrenalin ušima. V téhle situaci toho mohl mnohem víc zvorat než udělat dobře.

V ulici M dodávka zahnula doleva a skoro to vypadalo, že se převrátí.

Vzala roh příliš zeširoka a škrtla o dvě zaparkovaná auta, ale nezastavila. Hatfield vjel do odbočky – pomalu dovnitř, rychle ven, jak ho učili – a dupl na plyn, jakmile mířil správným směrem. Podařilo se mu trochu snížit náskok dodávky, ale ne o moc.

„Podezřelý míří na východ po ‚emku‘,“ nahlásil. „Ten chlap jede jako magor. Kde jsou ty zatracené posily? No tak, lidi!“

Když dodávka dorazila k Pennsylvania Avenue těsně před mostem přes Rock Creek, zahnula doprava. Jela teď po širší ulici a ten, kdo seděl za volantem, ještě zrychlil a nebezpečně se proplétal dopravou na mostě.

Hatfield zamrkal, aby zaostřil. Všude byla auta a chodci. Celá scéna už nemohla být zmatenější.

Tohle neskončí dobře. Cítil to v kostech.

Ve Dvacáté osmé ulici se za něj konečně zařadil druhý hlídkový vůz. Hatfield poznal ve vysílačce hlas Jamese Walshe. Walsh byl jeho kamarád, ale taky mu dokázal pořádně lézt na nervy.

„Jak se máš, Roberte?“

„Jak se asi můžu mít, sakra?“

„Pokračujeme jihovýchodně po Pennsylvania Avenue,“ mluvil dál Walsh. „Řízení podezřelého je mimořádně chaotické… zdá se, že v kabině je jenom jeden člověk, ale těžko říct. Každou vteřinou vjedeme na Washington Circle a – krucinál! Bobby, pozor! Pozor!“

Když dodávka vjela na kruhový objezd, místo doprava zabočila doleva, takže se ocitla v protisměru. Auta a taxíky jí smykem uhýbaly z cesty.

Z místa, kde Hatfield seděl, to vypadalo jako rozestoupení Rudého moře – a pak se na druhé straně mezery objevil městský autobus, příliš velký na to, aby mohl uhnout. Řidič autobusu strhl volant doprava, ale to neudělal dobře.

Jen tím dodávce nastavil pevnou zeď, do které musela narazit.

Hatfield dupl na brzdu, až jeho vůz dostal smyk. Ani tehdy nespustil oči z dodávky.

Ta čelně narazila přímo do reklamy obchodního domu Neiman Marcus po straně autobusu. Její předek se zmačkal jako tahací harmonika. Všude pršelo sklo a zadní kola dodávky se zvedla dobrých třicet centimetrů od země, než se vrak konečně zastavil.

Hatfield okamžitě vyskočil z auta s Walshem v patách. Zdálo se, že autobus jako zázrakem nejel po pravidelné lince – seděl v něm pouze řidič. Ale Washington Circle zaplňovala změť stojících aut, často napasovaných do sebe.

V několika vteřinách se na místo sjelo dalších šest hlídkových vozů.

Všude se to už hemžilo uniformovanými policisty, ale Hatfield doběhl k zadním dveřím dodávky jako první. Jejich šedý plech byl promáčknutý dovnitř a chromovaná klika byla uražená.

Srdce mu bušilo po běhu a slyšel, jak mu krev hučí v uších. Tohle ještě neskončilo. Co sakra najdou za těmi dveřmi?

Ozbrojené útočníky? Mrtvé muže?

Nebo ještě hůř – mrtvé děti?

Koniec ukážky

Table of Contents

Část první

NEZVĚSTNÍ

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Část druhá

PÍSMENKOVÁ POLÉVKA

Část třetí

VÁLKA!

Část čtvrtá

NEZBYTNÉ ZLO

Část pátá

FINIŠ DO CÍLE

Epilog

RODINNÉ VAZBY