Ukážka z elektronickej knihy

Karen M. McManus

ONE OF US IS NEXT

Copyright © 2020 by Karen M. McManus, LLC

Translation © 2020 by Adriana Sýkorčinová

Slovak edition © 2020 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-7356-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Pre mamu a otca

PRVÁ ČASŤ

Piatok 6. marca

REPORTÉRKA (stojí na ulici pred veľkou bielou budovou): Dobré ráno. Hlási sa vám Liz Rosenová zo správ na Siedmom kanáli. Nachádzame sa pred školou Bayview High, ktorej študenti prežívajú smútok – včera stratili spolužiaka. V tomto mestečku je to za uplynulých osemnásť mesiacov už druhá tragická smrť študenta. Je to ako šokujúci návrat minulosti.

(Strih na dve dievčatá, jedno si utiera slzy, druhé má kamenný výraz.)

PLAČÚCE DIEVČA: Je to... je to veľmi smutné.  Niekedy sa mi zdá, akoby bola škola prekliata.  Najskôr Simon, teraz toto.

POKOJNÉ DIEVČA: Toto je úplne iné než to so Simonom.

REPORTÉRKA (presúva mikrofón k ústam plačúceho dievčaťa): Bola si si so zosnulým blízka?

PLAČÚCE DIEVČA: Ani nie. Vlastne vôbec. Som  len prváčka.

REPORTÉRKA (obracia sa k druhému dievčaťu): A čo ty?

POKOJNÉ DIEVČA: Myslím, že nemáme hovoriť s médiami.

Pred desiatimi týždňami

Reddit, fórum Mne patrí pomsta

Autor vlákna: Bayview2020

Čau.

Je toto tá istá skupina, kam prispieval Simon Kelleher?

– Bayview2020

Ahoj.

Áno, tá istá.

– Temnámyseľ

Prečo ste sa presťahovali? A prečo sem skoro nik neprispieva?  – Bayview2020

V tej starej bolo plno zvedavcov a novinárov.

Máme aj nové bezpečnostné opatrenia. Ponaučenie od Simona.

Podľa tvojej prezývky tipujem, že to meno ti nie je neznáme...  –Temnámyseľ

Simona pozná každý. Teda, poznal. Ale neboli sme priateľmi.  –Bayview2020

Chápem. Tak čo ťa sem privádza?  –Temnámyseľ

Neviem. Náhoda.  – Bayview2020

Netrep. Toto fórum sa zaoberá pomstou a nie je ľahké ho nájsť.

Si tu z nejakého dôvodu.

Tak o čo ide? Alebo sa mám spýtať, o koho?  – Temnámyseľ

O koho.

Niekoho, kto mi spravil niečo veľmi zlé.

Zničil život mne a mnohým ďalším ľuďom.

Jemu sa NIČ nestalo.

A nedá sa s tým nič urobiť.  – Bayview2020

To poznám.

Máme veľa spoločného.

Je hrozné, že človek, ktorý ti zničil život, si ďalej chodí po svete akoby nič.

Akoby všetci kašľali na to, čo urobil.

Dovolím si však s tebou nesúhlasiť.

Vždy sa dá niečo urobiť.

– Temnámyseľ

Prvá kapitola

MAEVE

Pondelok 17. februára

Sestra ma považuje za lajdáčku. Nepovedala – presnejšie, nenapísala – mi to priamo, ale z jej riadkov to priam kričalo:

Videla si už ten zoznam VŠ, čo som ti poslala?

Si v polovici tretieho ročníka, nie je na to priskoro. Skôr prineskoro.

Ak chceš, po Ashtoninej rozlúčke so slobodou môžeme navštíviť niekoľko škôl.

A mohla by si sa trošku prekonať.

Čo povieš na Havajskú univerzitu?

Zdvihla som hlavu od mobilu, na ktorom naskakovali sestrine vety, a stretla sa so spýtavým pohľadom Knoxa Myersa. „Bronwyn si myslí, že by som mala ísť študovať na Havajskú univerzitu,“ oznámila som mu. Knoxovi takmer zabehla empanada.

„A uvedomuje si, že je to na ostrove?“ Siahol za pohárom studenej vody a na dúšok polovicu vypil. Mäsové taštičky z Café Contigo boli v Bayview legendárne, no človeku nezvyknutému na štipľavé jedlo dali zabrať. Medzi nich patril aj Knox, ktorý sa sem prisťahoval pred ukončením základnej školy z Kansasu a medzi svoje obľúbené jedlá stále radil čokoľvek zapekané s hubovou omáčkou z konzervy. „Asi už zabudla, že neznášaš pláže.“

„To nie je pravda,“ ohradila som sa. „Prekáža mi skôr piesok. A opaľovanie. A spodné morské prúdy. A morské tvory.“ S každým mojím vysvetlením zdvíhal Knox obočie čoraz vyššie. „Prinútil si ma pozerať Príšery z hlbín,“ pripomenula som mu. „Tvojou vinou teraz trpím fóbiou z oceánu.“ S Knoxom sme vlani v lete spolu chodili, bol to môj úplne prvý chalan. Ani jeden z nás nemal skúsenosti, takže sme si neuvedomili, že sa v skutočnosti nepriťahujeme. Väčšinu času sme sa spolu dívali na prírodovedný kanál. Malo nám dôjsť skôr, že bude lepšie, ak zostaneme iba priateľmi.

„Presvedčila si ma,“ utrúsil sucho. „Tá škola je pre teba ako stvorená! Už sa teším, ako si prečítam tvoju úprimnú prijímačkovú esej, keď na ňu príde čas.“ Naklonil sa ku mne a dôrazne dodal: „Budúci rok!“

S povzdychom som zabubnovala prstami po stole s pestrofarebnou mozaikou. Café Contigo bolo argentínske bistro so sýtomodrými stenami a stropom z plechových panelov, vo vzduchu sa vznášali sladké i pikantné vône. Od nášho domu bolo vzdialené len kilometer a odkedy Bronwyn odišla na Yalovu a v mojej izbe odrazu zavládlo priveľké ticho, chodievala som sa sem učiť. Páčila sa mi priateľská atmosféra, ktorá v ňom vládla, i to, že nikomu neprekážalo, že presedím tri hodiny pri jednej káve. „Podľa Bronwyn so všetkým meškám,“ zdôverila som sa Knoxovi.

„Nuž, Bronwyn mala prihlášku na Yalovu pripravenú prakticky už v škôlke, nemám pravdu? Máme kopu času.“ Knox bol ako ja – sedemnásťročný tretiak na Bayview High, ale starší než väčšina našich spolužiakov. V jeho prípade preto, lebo ako škôlkar bol na svoj vek primalý, a tak ho rodičia zapísali do školy neskôr. U mňa bolo dôvodom to, že som ochorela na leukémiu a polovicu detstva som strávila po nemocniciach.

„Asi áno.“ Natiahla som ruku za Knoxovým prázdnym tanierom, aby som ho položila na ten svoj, no prevrhla som soľničku. Biele kryštáliky sa rozsypali po stole. Bez premýšľania som vzala štipku soli a prehodila si ju za plece. Na odvrátenie nešťastia, ako ma to učila Ita. Moja stará mama verila v mnohé povery: niektoré boli pôvodom kolumbijské, iné si osvojila počas tridsiatich rokov života v Štátoch. Keď som bola malá, riadila som sa nimi, najmä počas choroby. Ak si vezmem korálikový náhrdelník od Ity, toto vyšetrenie nebude bolieť. Ak nestúpim ani na jednu prasklinu v podlahe, biele krvinky budem mať v normále. Ak v posledný deň roka zjem o polnoci dvanásť hrozienok, v novom roku nezomriem.

„Tak či onak, svet sa nezrúti, ak nepôjdeš na vysokú hneď,“ vyhlásil Knox. Rozvalil sa na stoličke a odhrnul si z čela hustý chumáč hnedých vlasov. Vďaka chudej, kostnatej postave vyzeral aj po zjedení svojich a polovice mojich empanadas stále hladný. Vždy keď bol u nás, rodičia ho niečím vynukovali. „Mnohí to tak robia.“ Pohľadom behal po bistre, až kým ním nespočinul na Addy Prentissovej, ktorá s podnosom na predlaktí vychádzala z kuchynských dvier.

Pozorovala som ju, ako s naučenou ľahkosťou roznáša taniere na stoly. Počas osláv Dňa vďakyvzdania, keď v televízii vysielali zvláštne vydanie programu o skutočných zločinoch Mikhail Powers vyšetruje s podtitulom Čo dnes robí Štvorka z Bayview?, Addy po prvý raz súhlasila s rozhovorom. Asi tušila, že producenti sa ju chystajú vykresliť ako najneúspešnejšiu zo štvorice – moja sestra to dotiahla na Yalovu univerzitu, Cooper získal skvelé štipendium na Kalifornskej štátnej vo Fullertone, ešte aj Nate chodil na nejaké nadstavbové kurzy –, a to nemienila dovoliť. Meno Adelaide Prentissovej sa neocitne v titulkoch typu „Hviezda bývalej kráľovnej krásy z Bayview zhasla na strednej.“

„Ak viete, čo chcete po vysokej škole robiť – skvelé, choďte na ňu,“ vyhlásila usadená na stoličke v Café Contigo. Na kriedovej tabuli za ňou svietili farebné názvy denných špecialít. „Ale ak nie, aký má význam platiť za titul, ktorý možno nikdy nevyužijete? Na tom, že v osemnástich ešte nemáte naplánovaný celý svoj život, nie je nič zlé.“

Alebo v sedemnástich. Ostražito som pozorovala telefón v očakávaní ďalšej paľby Bronwyniných správ. Sestru som ľúbila, no jej perfekcionizmus bol pre mňa nedosiahnuteľný.

Bistro sa napĺňalo večernými hosťami, nezostal už takmer žiaden voľný stôl. Ktosi zapol všetky veľké televízory na stenách, Kalifornská štátna z Fullertonu hrala otvárací zápas bejzbalovej sezóny. Addy s takmer prázdnym podnosom zastala a rozhliadla sa. Keď zachytila môj pohľad, usmiala sa. Pristúpila k nášmu rohovému stolu a položila naň tanierik s koláčikmi alfajores. Kolieska plnené hustým mliečnym krémom boli špecialitou Café Contigo a to jediné, čo sa Addy za deväť mesiacov práce v bistre naučila pripravovať.

S Knoxom sme sa za nimi načiahli obaja naraz. „Dáte si ešte niečo?“ spýtala sa Addy. Zastrčila si za ucho pramienok striebristoružových vlasov. Minulý rok vyskúšala viacero farieb, najdlhšie jej vydržali ružové a fialové odtiene. „Lebo ak áno, treba si objednať teraz. Keď začne hrať Cooper, všetci si dáme pauzu.“ Mrkla na hodiny na stene. „Asi o päť minút.“

Pokrútila som hlavou. Knox vstal a oprášil si omrvinky z obľúbenej sivej mikiny. „Ja už nebudem nič, ale musím si odskočiť. Maeve, podržíš mi miesto?“

„Jasné,“ položila som na stoličku svoju tašku.

Addy sa pootočila a podnos jej temer vypadol z rúk. „Panebože! Už prišiel!“

Na všetkých obrazovkách sa objavil ten istý záber: Cooper Clay kráča k nadhadzovacej méte, aby sa rozohrial pred svojím prvým vysokoškolským zápasom. Naposledy som ho videla cez Vianoce, ani nie pred dvoma mesiacmi, no zdal sa mi vyšší, než som si pamätala. Stále rovnaká hranatá čeľusť a stále rovnaký fešák, no ten oceľový lesk som v jeho očiach videla prvý raz. Až dosiaľ som sa však na jeho nadhadzovanie dívala vždy iba z diaľky.

Hlasy komentátorov zanikali vo vrave hostí, no domyslela som si, čo hovoria. Cooperov debut bol hlavnou témou vysokoškolskej ligy, miestna športová stanica dokonca vysielala celý zápas. Tá senzácia sa sčasti pripisovala na vrub toho, že „sláva“ Štvorky z Bayview ešte celkom nevyhasla, aj toho, že Cooper patril medzi nemnohých verejne známych bejzbalistov gejov. No nielen to – v jarných prípravných zápasoch predviedol fantastický výkon. Športoví analytici už tipovali, či neskončí medzi profesionálmi ešte pred dohratím sezóny.

„Naša superstar konečne naplní svoj osud,“ vyhlásila Addy láskyplne. Cooper si na obrazovke upravil čiapku. „Ešte naposledy obehnem stoly a pridám sa k vám.“ S podnosom pod pazuchou a so zápisníkom v ruke sa vrátila medzi hostí, no ich pozornosť sa už obrátila od jedla na bejzbal.

Ďalej som sa dívala na obrazovku, aj keď namiesto Coopera ukazovali rozhovor s trénerom súpera. Ak Cooper vyhrá, tento rok všetko dobre dopadne. Na tú myšlienku som sa vzápätí pokúsila zabudnúť, lebo ak tento zápas zmením na ďalšiu stávku proti osudu, neužijem si jeho sledovanie.

Vrzla stolička a o ruku sa mi obtrela známa čierna kožená bunda. „Ahoj, Maeve!“ Prisadol si ku mne Nate Macauley. Všimol si rozsypanú soľ. „Ach, nie! Soľná pohroma. Teraz nám už nepomôže ani svätená voda.“

„Ha-ha,“ povedala som, no perami mi krútilo. Odkedy začal takmer pred rokom chodiť s Bronwyn, bol mi ako brat, a to doberanie asi patrilo k tomu. Ešte aj teraz, keď si s Bronwyn dávali od jej odchodu na vysokú už tretiu „prestávku“. Celé leto sa úzkostne rozhodovali, či môže vzťah fungovať aj na vzdialenosť päťtisíc kilometrov, a odvtedy boli striedavo nerozluční, pohádaní, rozídení a opäť udobrení. A čuduj sa svete, zdalo sa, že obom to vyhovuje.

Nate sa iba uškrnul a obaja sme sa odmlčali. Nebolo to však trápne ticho. Byť s Natom bolo jednoduché, tak ako aj s Addy a ostatnými Bronwyninými priateľmi. Vždy síce hovorievala, že sú to naši priatelia, no nebola to celkom pravda. Najskôr to boli jej priatelia, bez nej by sa mojimi nestali.

Ako na znamenie zabzučal telefón. Ďalšia správa od Bronwyn. Už hrajú?

O chvíľu, odvetila som. Cooper sa rozcvičuje.

Škoda, že to nedáva ESPN, mohla by som to sledovať!!! V New Havene v Connecticute totiž Pacific Coast Sports Network nevysiela. Ani nikde ďalej než v okruhu tri hodiny cesty od San Diega. Nevysiela ani cez internet.

Nahrávam ti to, pripomenula som jej.

Viem, ale to nie je to isté.

Smola :(

Dojedla som koláčik a nespúšťala oči z bodiek pohybujúcich sa na displeji. Bronwyn niečo rozpísala a nevedela to dopísať, takže som sa rýchlo dovtípila, čo bude nasledovať. Bronwyn vedela písať rýchlosťou blesku. Váhala len vtedy, keď mala napísať niečo, o čom si myslela, že by to písať nemala. V jej zozname tém, o ktorých by nemala hovoriť, bola momentálne iba jedna.

Nemýlila som sa. Je tam Nate?

To, že sestra nebýva vo vedľajšej izbe, neznamenalo, že ju už nemôžem trochu potrápiť. Kto? odpísala som, potom som pozrela na Nata. „Pozdravuje ťa Bronwyn.“

V tmavomodrých očiach sa mu blyslo, no ďalej sa tváril ľahostajne. „Ja ju tiež.“

Chápala som to. Akokoľvek máte niekoho radi, keď odrazu odíde, nie je to ako predtým, keď ste boli stále spolu. Aj ja som to cítila, hoci inak. S Natom sme sa však nerozprávali o svojich pocitoch – vlastne som ich nepreberala s nikým okrem Bronwyn. A tak som sa naňho iba zaškerila a povedala: „Dusiť v sebe city nie je zdravé.“

Nestihol odvetiť, lebo okolo nás nastal pohyb: vrátil sa Knox, Addy si pritiahla stoličku k nášmu stolu a predo mnou sa ocitol tanier tortillových lupienkov s hovädzími rezančekmi, roztopeným syrom a omáčkou chimichurri – miestna verzia nachos.

Pozrela som smerom, odkiaľ tanier prišiel, a stretla sa s pohľadom hnedých očí Luisa Santosa. „Občerstvenie k zápasu,“ oznámil a prehodil si na plece utierku, v ktorej tanier držal, keď ho niesol. Luis bol Cooperov najlepší priateľ z Bayview High, v školskom bejzbalovom tíme mu robil chytača až do minulého roku, keď obaja doštudovali. Jeho rodičia vlastnili Café Contigo a Luis tu pracoval popri štúdiu na City College. Odkedy sa rohový stôl stal mojím druhým domovom, vídala som ho častejšie, než keď sme spolu chodili do školy.

Table of Contents

Titulná strana

PRVÁ ČASŤ

Prvá kapitola

DRUHÁ ČASŤ