Arnaldur Indridason

Stíny noci

Originální název: Petsamo

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © Arnaldur Indridason, 2016

Title of the original Icelandic edition: Petsamo

Published by agreement with Forlagid Publishing, Reykjavík,

www.forlagid.is

Translation © Kristina Himmerová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9357-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9358-2 (mobi)

Jedna

Oklikami pospíchal domů. Když se dostal až na náměstí Kongens Nytorv, nedokázal už setřást pocit, že ho někdo sleduje. Ohlédl se, neviděl však nic neobvyklého, jen lidi na cestě z práce domů. Na ulici Strøget potkal několik německých vojáků a uhnul jim z cesty. Rychle přeběhl náměstí. Zastavila tam tramvaj, nechala vystoupit pasažéry a zase se loudala dál. Jeho strach během dne sílil. Doneslo se mu, že Němci zatkli Christiana. Nevěděl to jistě, náhodou to zaslechl v univerzitní knihovně a nedal na sobě nic znát. Jako by se ho to netýkalo. Dva studenti medicíny tvrdili, že německá tajná policie překvapila Christiana za svítání u něj doma a sebrala ho.

U divadla se zastavil, zapálil si cigaretu a rozhlédl se po náměstí. Byl neklidný – když zatkli Christiana, vědí s největší pravděpodobností i o něm. Celý den čekal, že uslyší klapnutí jejich podpatků, zatímco se v knihovně nutil do čtení a dělal, jako by se nic nestalo. Nemohl se však soustředit a teď se málem ani neodvažoval jít domů, do svého pokoje, který měl pronajatý na Christianshavnu.

Zašlápl cigaretu a pokračoval v cestě, přes most Knippelsbro, bočními ulicemi a tichými uličkami, a s úlevou zjistil, že ho nikdo nesleduje. Neustále před sebou viděl Christiana v rukou nacistů a dokázal si dobře představit, jak na tom teď je, pokud na té fámě bylo něco pravdy. Oba věděli, jaké riziko podstupují, znali historky o zatčeních a výsleších, snažili se na to moc nemyslet a doufali, že ten den, kdy to praskne, nikdy nepřijde. Teď k tomu došlo. Seděl v knihovně a přemýšlel, jak se to mohlo stát, ale nenacházel žádnou odpověď. Nebyl obdařen žádným zvláštním hrdinstvím, považoval však za svou povinnost přispět svým dílem, a když ho Christian požádal o pomoc, nemusel se dvakrát rozmýšlet.

Pokoj mu pronajímal starší manželský pár. Když se blížil k domu, zpomalil, zastavil se na rohu a pozoroval provoz. Jeho pokoj byl ve druhém patře směrem do ulice. Nevěděl, kam jinam by měl jít. Na místo, kde se obvykle tajně scházeli, se jít neodvažoval, protože nevěděl, k jakým informacím se nacisté dostali. Své přátele vyhledat nechtěl, aby do téhle hrůzy nezatáhl i je. S Christianem o tom, co by měli dělat, kdyby jejich činnost byla odhalena, ještě nemluvili. Neměli připravený žádný plán. Neprobrali možné únikové cesty. Všechno to bylo pořád tak nové a cizí. Bylo to teprve pár měsíců, co nacisté obsadili zemi, a odbojové hnutí bylo ještě v plenkách. Christian byl jejich vůdcem a teď, když už tu nebyl, měl pocit, jako by byl na světě úplně sám. Stál tam a pohlédl na své okno, v myšlenkách se zatoulal k rodině a přátelům na Islandu a cítil, že mu to všechno přerůstá přes hlavu.

Vypadalo to, že i na této ulici život pokračuje ve vyjetých kolejích. Lidé se vraceli z práce domů a prodavači zavírali obchody. Znal antikváře, který ho, mladého studenta na cestě na univerzitu, každé ráno zdravil. Řezník mu vyprávěl, že má na Islandu příbuznou, a nic lepšího než pečivo od pekaře naproti ještě nikdy nejedl. Občas ho ráno probouzela vůně linoucí se z pekárny přes ulici do jeho pokoje, která slibovala další voňavý slunečný den v Kodani. V tomto městě se od prvního okamžiku cítil dobře. Ovšem teď, když přicházel večer a na město se sneslo zatmění nařízené nacisty, byly hrůzy války takřka hmatatelné. V těchto chvílích jako by se město s temnými budovami a stinnými uličkami proměňovalo ve vězení.

Zapálil si ještě jednu cigaretu a myslel na tu, kterou miloval, a toužil po ní víc než kdy dříve. Jestli se dostane ke skupině, možná by se mohl zachránit. Zapsal se na seznam pasažérů, jak jí slíbil. Islanďané měli vyrazit na cestu nazítří z Havnegade a jemu se na mysl neustále vracelo to hrozné přání, aby Christian odolal výslechu aspoň do odjezdu. Věděl, že ta myšlenka není zrovna čestná, a styděl se za ni, ale teď se každý musel snažit zachránit vlastní kůži.

Ještě chvíli počkal, poté vykročil na ulici a v tentýž okamžik za sebou znenadání uslyšel kroky.

Dvě

Výletní autobusy se vynořily jeden za druhým a pomalu sjížděly dolů k přístavu, jenž ležel kousek za městem. Většina cestujících za sebou měla náročnou cestu, z Dánska do Švédska a odtamtud směrem na sever přes hranice do Finska. Na posledním úseku cesty do Petsama se autobusy šinuly po špatných silnicích přes území, kde Rusové bojovali s Finy. Všude byla vidět zkáza, rozstřílené domy a na polích krátery po bombách. Skupina nejprve cestovala přívozem a v dobytčích vagonech a před touto poslední etapou byli naloženi do autobusů a přepraveni z Rovaniemi do Petsama u Severního ledového oceánu, kde v přístavu kotvila loď Esja a čekala, až je bude moct odvézt domů. Byla to početná skupina. Poté, co autobusy konečně zastavily v přístavu, vystoupilo asi 260 pasažérů do klidně padajícího sněhu a začali se protahovat, načež posbírali své tašky, kufry a rance a odnesli si je k lodi. Byli šťastní, že Esju vidí, a když konečně směli vstoupit na palubu, cítili se už skoro jako doma.

Stála u můstku a pozorovala lidi hrnoucí se z autobusů – plná radostného očekávání jejich opětovného shledání, po několikaměsíčním dopisování a jediném telefonátu, při kterém mu skoro nerozuměla. Do Petsama přijela o den dříve s dalšími Islanďany, kteří pracovali ve Švédsku a nyní se chtěli nalodit na Esju a odplout domů. Zpráva o tom, že německé vrchní velení v Norsku a Dánsku cestu povolilo, jí udělala radost. O tom, že všichni islandští občané, kteří mají zájem, smí odjet domů a že pro ně může být poslána loď, která je vyzvedne. Myslela si, že toto odlehlé místo vybrali proto, že leželo mimo bojové zóny a cesta vedla přes neutrální území. Nemusela se dvakrát rozmýšlet. V této neklidné době nechtěla být nikde jinde než na Islandu a přemlouvala ho, aby jel stejnou lodí. Ve svém posledním dopise jí sdělil, že se chce zapsat na seznam. Ulevilo se jí a byla šťastná, že se opět shledají na palubě lodi plující na Island. Potřebovala s ním být chvilku sama.

Když ho nikde neviděla, opatrně vstoupila do tlačenice, která se na molu vytvořila, a ustaraně ho vyhlížela. Postupně nastupovala do autobusů a bezvýsledně je prohledávala, až nakonec zahlédla jednoho z jeho spolužáků z lékařské fakulty. Srdce jí poskočilo: Museli přijet spolu. Zamířila k muži, jenž se skláněl nad svou cestovní taškou, a pozdravila ho. Okamžitě ji poznal a – z jakéhosi důvodu – se objali jako staří přátelé, snad proto, že stáli na cizím pobřeží a byli na cestě domů. Ihned na něm poznala, že něco není v pořádku.

„On s tebou nepřijel?“ zeptala se. Muž se rozpačitě rozhlédl.

„Ve skutečnosti chtěl, ale…“

„Ale co…?“

„Já nevím. Čekal jsem na něj, ale nepřišel. Bohužel. Tobě se neozval?“

„Ne,“ odpověděla. „Vím jenom to, že měl přijet s vámi a chtěli jsme společně jet domů.“

Muž ji odvedl stranou.

„Nevím, co je na tom pravdy, ale… víš, co v Kodani dělal?“ zašeptal.

„Co tam dělal? To co ty!“

„Jasně, to ano, ale… nevím, jestli je to pravda, ale slyšel jsem, že byl zatčen.“

„Zatčen?!“

„Že ho sebrali. Nacisti.“

Tři

Thorson se hnal úzkou nemocniční chodbou. Bylo mu řečeno, že už nezbývá moc času. Mladík byl v kritickém stavu okamžitě převezen do vojenské nemocnice v táboře Camp Laugarnes – údajně nebylo jisté, jestli se dožije rána. Chirurg dělal, co mohl, ale muž ztratil velké množství krve a vnitřní krvácení se nepodařilo zastavit. Thorson na chodbě potkal vojenského katolického kaplana, který už čekal na to, aby mohl oběti útoku udělit poslední pomazání. Poslal Thorsona dál na operační sál.

Muž ještě ležel na operačním stole. Před ním stál vojenský lékař a utíral si ruce. Thorson vešel do místnosti, pozdravili se a lékař mu vysvětlil, že muži dali silný lék k utišení bolesti. Soudě podle mužova bolestného sténání účinkoval jen zčásti. Vojenský lékař tvrdil, že už se vznáší někde na hranici života a smrti. Bodné rány byly příliš četné a hluboké, a navíc byly těžce poškozeny důležité orgány. Zřejmě byl napaden rozbitou lahví. V jednom oku našli střep.

„Vyzkoušeli jsme vše, co bylo v našich silách,“ prohlásil lékař. „Takové přepadení se nevidí každý den… Ta brutalita je… Je to nepochopitelné.“ Vzal do ruky injekci morfia, vytlačil z jehly pár kapek, aby unikl vzduch, a opatrně ji muži vpíchl do ruky.

„Říkal něco?“

„Ne, nebyl schopen nám cokoli říct o napadení ani o tom, kdo ho tak zřídil.“

Zraněný hlasitě zasténal a zdálo se, že opět přichází k vědomí. Hlavu měl v obvazech, které na některých místech prosakovaly krví, a byly vidět jen nos a ústa. Muž pátravě natáhl ruku, našel Thorsona, který se k němu sklonil, a pevně se ho chytil.

„… fa…“

„Ano?“

„… kon…“

Muž nemohl pokračovat. Pustil Thorsona a ruka mu bezvládně klesla. Thorson se podíval na lékaře.

„Je v deliriu. Myslím, že se nám něco pokoušel říct i předtím, než jsme ho operovali, ale nebylo mu vůbec rozumět. Mluvení mu dělá velké problémy.“

„Ano, samozřejmě.“ Lékař pokrčil rameny.

„Je jen otázka času, kdy…“

Dveře se rozlétly a dva vojáci přivezli k operačnímu stolu lůžko a chystali se zraněného odvézt na pokoj.

„Nevíte, jestli ten útok viděli nějací svědci?“ zeptal se Thorson.

„Ne, to nevím,“ odpověděl lékař. „Voják, co ho našel, s ním přijel sanitkou a teď sedí v mé kanceláři. Tvrdí, že útočníka nebo útočníky neviděl, možná jich bylo víc. Ten chudák se snažil krýt si hlavu, má pořezaná předloktí a dlaně. Je zřejmé, že…“

„Ano?“

„Neměl to přežít,“ mínil lékař, „a taky to těžko přežije. Byl to pokus o vraždu. O tom není pochyb.“

„Byl ozbrojený?“

„Pokud vím, tak ne.“

Farář kráčel chodbou za vojáky s nemocničním lůžkem a lékař Thorsona zavedl do své kanceláře. Voják ihned vyskočil, když je uviděl, a zasalutoval. Lékař řekl, že je nechá o samotě a půjde domů. Nato si sundal zakrvácenou zástěru a odložil lékařský plášť. Thorson si vojáka prohlédl. Podle uniformy patřil k pěchotě, byl to obyčejný svobodník, něco málo přes dvacet. Okamžitě se zajímal o stav oběti. Snažil se zachovat klid, ale ta příhoda ho očividně hluboce zasáhla.

„Určitě to nebyl pěkný pohled,“ poznamenal Thorson a pokynul mu, aby se posadil.

„Příšerný, pane,“ přitakal voják.

„Mohl byste mi říct, co se stalo? Byl jste tam sám?“

„Ano, zrovna jsem šel z města a něco jsem zaslechl, myslel jsem, že kočku, nějak tak to skučení každopádně znělo, nevěděl jsem, co to je. Bylo to kousek od toho klubu, od Piccadilly, a na louce tam ležel ten muž, přímo u toho nízkého křoví. Běžel jsem do klubu a nechal zavolat sanitku a… to bylo… Všude byla krev a vypadal strašně.“

„Říkal něco o tom, co se stalo?“

„Ne, nedostal ze sebe ani slovo a pak omdlel.“

„A vy ho neznáte?“

„Ne.“

„Můžu se podívat na vaše ruce?“ zeptal se Thorson.

„Já mu to neudělal,“ bránil se voják a natáhl ruce, aby ukázal, že nejsou poškrábané ani zakrvácené od rvačky.

„Pomohl jsem mu.“

„A v okolí jste neviděl nikoho, kdo by mu to mohl udělat?“

„Ne, ležel tam úplně sám.“

„Myslíte, že předtím mohl být v tom klubu?“

„To nedokážu říct.“

V tu chvíli se ve dveřích objevil lékař a vážně se podíval na Thorsona.

„Teď už je to opravdu něco jiného, něco závažnějšího než ublížení na zdraví,“ promluvil. „Však jsem si myslel, že to nepřežije.“

„Takže je mrtvý?“

„Ano, je mrtvý. Neměli jsme šanci ho zachránit.“

Čtyři

Žena uvedla, že se jmenuje Guðmunda a bydlí v domě Bjarnaborg. Nevěděla, kde je její kamarádka, a chtěla o tom informovat policii, kdyby se jí náhodou něco stalo. Rozhodně to nebylo nic nového, že tu a tam na nějakou dobu zmizela, ale tak dlouho pryč ještě nikdy nebyla a žena si začínala dělat starosti. Mimo jiné i proto, že se její kamarádka občas stýkala s vojáky a možná v tomto ohledu nebyla zrovna… vybíravá. Ženě chvíli trvalo, než našla ta správná slova, a pak je pronášela tak důrazně, až by člověk řekl, že je to nejdůležitější vlastnost její kamarádky: není vybíravá. Flóvent ji klidně poslouchal. K němu do kanceláře na ulici Fríkirkjuvegur ji poslali poté, co se svým problémem přišla na stanici na Pósthússtræti. „To je případ pro kriminální policii,“ sdělili jí a neprojevili žádný větší zájem jí pomoct.

Flóvent zrovna telefonoval s Thorsonem kvůli vraždě u hospody Piccadilly, když se Guðmunda objevila v jeho dveřích. Bylo jí kolem padesáti let, na hlavě měla svůj lepší klobouk a na sobě svůj jediný kabát. Když mluvila, dívala se spíš na Flóventův stůl než na něj. Vypadalo to, že se docela ostýchá obracet na úřady, a hned dvakrát se omluvila za to, že ho ruší kvůli takové malichernosti, jistě má plné ruce práce. Zpod klobouku jí vykukovaly střapaté, již šedivějící vlasy a v ruce svírala malý kapesník, kterým si neustále utírala nos, protože se v tom proměnlivém počasí nachladila. Dům Bjarnaborg neodolá dešti ani větru, jak Flóventovi vysvětlila, když se jí optal na její zdraví.

„A odkud tu ženu znáš?“ chtěl vědět Flóvent, poté co ji ujistil, že si klidně můžou tykat.

„Ellý? Párkrát jsem ji u sebe nechala přespat,“ odpověděla Guðmunda, „odpočinula si u mě v komůrce, chuděra. Jinak se skoro neznáme.“

„A ona ti za to něco platí?“ zajímal se Flóvent.

„Ne,“ řekla žena, „rozhodně nic, co by stálo za řeč, pár korun.“

„Dluží ti něco?“

„Jo, to je pravda, když už se ptáš, proto… bych byla ráda, kdybyste ji našli, aby… ne. Abych věděla, že je všechno v pořádku.“

„A nevrátila se prostě domů? Neříkala jsi, že je z Akranesu?“

„Jo… ne, to si nemyslím. Říkala, že už se tam nikdy vrátit nechce.“

„Ale neověřila sis to?“

Žena zavrtěla hlavou. Měla bledou tvář, pod očima váčky, velký, široký nos a svěšené koutky úst, které obličeji dodávaly otupělý, vyčerpaný výraz.

„Jak jsi to myslela s těmi vojáky – že se s nimi stýká?“ Guðmunda si odkašlala, narovnala si klobouk a informovala Flóventa, že se s pohřešovanou poprvé setkala na konci letošní zimy, kdy ta žena neměla střechu nad hlavou a byla docela ztracená. V podstatě byla na ulici a Guðmundě se jí zželelo a vzala ji k sobě. Jiné útočiště ta žena neměla, byla závislá na alkoholu, neustále se někde potloukala a podle všeho si trochu vydělávala tím, že spala s vojáky. Přijímala vše, co jí cizinci mohli nabídnout: zábavu, alkohol i tabák. Občas něco přinesla i jí, třeba špek nebo konzervy. Některé byly opravdu dobré. Jiné o něco méně, jako ty vařené fazole v rajčatové omáčce – to byl prostě hnus. Nemělo smysl snažit se jí to rozmluvit. Guðmunda už to vzdala, i když o ni někdy samozřejmě měla starost a ptala se jí, jestli se vojáků vůbec nebojí a nemá strach, že se jí něco stane, když se toulá jen tak sama a bezbranná.

„Už jsi k sobě podobné ženy někdy předtím vzala?“ zeptal se Flóvent. „Poskytla jsi jim útočiště?“

„Myslíš podobné poběhlice?“ opáčila Guðmunda a utřela si nos. „Ne, to normálně nedělám. Nejsem armáda spásy. Prostě mi jí bylo líto a teď jsem ji už delší dobu neviděla a dělám si starosti. Možná je to zbytečné. Dokáže se o sebe postarat sama. Ani přitom nemyslím na ty peníze, které mi dluží. Bojím se o ni. Možná se jí něco stalo a já jsem si říkala, že byste ji nějak mohli najít.“

„Vodila si vojáky k tobě domů?“ vyptával se dál Flóvent.

„Ne, to se nikdy nestalo a taky jsem jí to zakázala. To já nechci. Nechci o tom nic vědět.“

„Když jsi říkala, že není vybíravá,“ pokračoval Flóvent, jemuž na stole začal zvonit telefon, „jak jsi to myslela?“

Položil ruku na sluchátko, ale než ho zvedl, chtěl ještě počkat na Guðmundinu odpověď. Ona však mlčela, a tak se omluvil a zvedl telefon. Byl to policista ze stanice na Pósthússtræti.

„Ano, Flóvente, takže… ten muž, kterého jsme hledali, se zřejmě objevil,“ oznámil mu policista. „V Nauthólsvíku, v té zátoce tam dole. Na pláži tam našli mrtvolu.“

„Vážně?“

„Domnívají se, že to je on. Myslí si, že se utopil. Popis sedí: světlé vlasy, tvídové sako.“

„Řekni jim, ať na nic nesahají.“

„Mám informovat rodinu?“

„Promluvím si s jeho ženou,“ řekl Flóvent. „Až toho budeme vědět víc.“

Flóvent položil sluchátko, vstal a vzal si kabát. Guðmunda tam zůstala sedět jako přibitá. Flóvent jí vysvětlil, že musí bohužel okamžitě odjet.

„S velkými zvířaty z armády prý spala jenom dvakrát nebo třikrát. Jinak to všechno byli obyčejní vojáci a někteří z nich nebyli zrovna milí. Je v tom namočená ještě nějaká Klemensína. Z osady Pólarnir.“

„Nebyli milí?“

„Ne, a někdy to byli dokonce dva nebo tři najednou,“ dodala Guðmunda a popotáhla. „To se Ellý, té dobré duši, musí nechat: Nedělá mezi lidmi žádné rozdíly.“

Pět

Na jih od nového letiště, které Britové vybudovali v mokřadní oblasti Vatnsmýri, se rozkládala pěkná písečná pláž. Zde se nacházel přístav pro hydroplány, jež stály zaparkované v suchu a bezpečí okopů vyhloubených ve svahu nad pláží. Když bylo dobré počasí a svítilo slunce, bylo tu na dekách na písku občas vidět lidi v kloboucích s piknikovými koši. Dnes však byl chladný dubnový den a kromě policistů tady skoro nikdo nebyl. Flóvent zaparkoval auto a vystoupil na pláž. Kolem mrtvoly, kterou na břeh zjevně vyplavilo moře, stáli tři uniformovaní policisté. Poněkud stranou čekali další dva muži ve vlněných čepicích, vysokých holínkách a rybářských svetrech. Kouřili a hovořili spolu, ale když Flóvent přišel blíž, vzhlédli a sledovali ho, jak se zdraví s policisty a kleká si vedle mrtvoly. Ležela na břiše, s tváří v písku.

O chvíli později zastavil u pláže další vůz a muž v kabátě a ploché čepici se chystal na pláž dovléct stativ a velký fotoaparát. Postavil fotoaparát vedle mrtvoly a pořídil dva snímky, pak stativ posunul, založil novou kazetu s filmem a udělal ještě jednu fotografii. Flóvent ho předtím požádal, aby místo nálezu vyfotil. Hladina moře již stoupala, místo bude brzy zase zaplaveno. Přidal se k nim ještě jeden člověk, zavalitý chlapík kouřící dýmku. Byl to obvodní lékař z Reykjavíku, který muže oficiálně prohlásil za mrtvého – pravděpodobná příčina smrti: utonutí.

„Myslím, že to je nabíledni,“ prohlásil a vložil si dýmku do úst.

Teprve když fotograf vyfotil několik dalších snímků mrtvoly v její nynější poloze, obrátil ji Flóvent na záda. Moře unášelo tělo tak dlouho, že byl obličej příšerně znetvořený a sotva rozpoznatelný. Muž měl na sobě tvídové sako, rozepnutou bílou košili a už jen jednu botu. Oblečení odpovídalo popisu pohřešovaného muže. Do světlých vlasů se mu zamotaly kusy řas. Fotograf pořídil ještě dvě fotografie a potom stativ složil.

„Budou hotové dnes večer,“ slíbil na odchodu, jako vždy skoupý na slovo. Flóventovi záleželo na tom, aby se závažnější případy fotograficky dokumentovaly, a kriminální policie už díky tomu disponovala menším archivem fotografií zločinců a míst, na nichž došlo k rozsáhlejším požárům nebo některému z mála těžkých zločinů, jež byly na Islandu spáchány. Flóvent muži prohledal kapsy a našel svazek tří klíčů, peněženku, kapesník a zapalovač. V peněžence byla fotografie, na níž bylo možné rozeznat jeho ženu, která jeho zmizení nahlásila.

„Dokážeš odhadnout, jak dlouho v tom moři byl?“ zeptal se lékaře. „Jeho zmizení bylo nahlášeno před… Jak je to dlouho? Před dvěma týdny?“

„Ano, to sedí,“ odpověděl obvodní lékař. „Ty to budeš vědět líp než já. Vypadá dost špatně. Ta doba by tomu mohla odpovídat.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět