Miriam Thun-Hohenstein

Tajemství osudu

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www. mobaknihy. cz

www. facebook. com/moba. cz

© Miriam Thun-Hohenstein, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9538-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9539-5 (mobi)

Poděkování a vzpomínka

Za poslední roky jsem při svém hledání potkala spoustu lidí, které bych jinak nepoznala. Někteří z nich se později stali mými přáteli.

Bylo to tak i s Mariuszem Makowskim, polským historikem a autorem mnoha publikací. Vyprávění o jeho knihách, historii a celém okolí bylo neskutečně zajímavé. Měl obrovský přehled. Na každé setkání s ním jsem se moc těšila, jako na setkání se vzácným přítelem. Vděčím mu za velkou pomoc při mém hledání.

A byl to on, kdo mi vnuknul myšlenku napsat tuto knihu.

„Miri, rád bych si ten příběh přečetl celý, od začátku. O tvém hledání, o tvých pocitech. Jaké to je, hledat celý život polovinu svých kořenů,“ řekl mi.

Bohužel, už se to nestane. Velmi mě to mrzí.

Milý Mariuszi, hrozně moc ti za všechno děkuji.

Nikdy na tebe nezapomenu.

M. T. H.

Erwein von Thun-Hohenstein

ROZSUDEK

Včera jsem byl odsouzen k trestu smrti. Nevím, kolik mi zbývá života, kolik času ještě mám. Možná pár dní, možná pár hodin.

Od té chvíle nemohu spát, a když zavřu oči, vidím celý svůj život. Běží jako ve zrychleném filmu. Se spaním jsem míval občas problémy, ale teď je to ještě horší. Za tři měsíce bych měl oslavit své padesátiny, ale myslím, že se to už nestane. Mám z toho všeho pocit, že ti pánové spěchají. Jako by na mě byla vypsaná nějaká zakázka a oni se báli, aby jim to někdo nezkazil. Vlastně jsem si byl jist, že na mě nic hrozného nemají. Ano, jsem voják, major nepřátelské armády. To je moje provinění.

Nabídli mi, abych si podal žádost o milost. To bych se ale zpronevěřil sám sobě. Také za mnou přišli s nabídkou z nejvyšších ruských míst, kde mi nabízeli spolupráci. Vím, kdo za tím stál. Ten jejich nejvyšší, Stalin. Stačilo už dříve kývnout na jednu takovou nabídku a dnes bych tady nemusel sedět a přemýšlet, co bude s mými dětmi. Ten člověk velmi dobře znal naši rodinu ještě kdysi z Vídně. Myslím, že celkově měl o rakouské aristokracii dobrý přehled.

Muselo ho potěšit, když zjistil, že jsem se dostal do zajetí. Že může ukázat naší rodině, kdo je tady pánem. Že právě on může rozhodovat o mém životě. Musí z toho mít veliké potěšení. Ale já mu to neusnadním. Nechci s ním mít nic společného.

Čekal jsem, že něco podobného přijde, protože při posledním výslechu mi něco takového naznačovali. Tušil jsem správně. Byla to nabídka za můj život. Musel bych ale zradit svoji zemi a to nemůžu. Jsem voják, major, jak by to vypadalo? Mám svoji hrdost. Nepodílel jsem se na žádných zvěrstvech ani jsem nic takového nenařizoval. Ano, bojoval jsem za svoji zemi, plnil jsem rozkazy. Jiná cesta ani nebyla. Je to moje rodná zem a šel bych za ni bojovat znovu. Nikdy bych ale nešel proti civilistům. Sám mám tři děti, na které neustále myslím. Vím, jaké to je, když se o své děti bojíte. Byl jsem vychován v rodině, kde slušnost a poctivost měly své důležité místo. Můj tatínek byl také voják a vždy nás učil rovnosti a čestnosti. Byl pro mě hodně důležitý a nedokázal bych ho zklamat. Zrovna tak maminka, která nám byla celý život příkladem. Věřím v Boha a nikdy bych se nemohl chovat jinak.

Tady ve věznici je nejhorší ta bezmoc, kdy už nemůžu nic udělat, nic změnit. Vůbec nic. Už to trvá dlouho a jsem z toho unavený. Včera o mně pánové rozhodli a vlastně ani nevím, jaké je moje největší provinění.

Rozsudek mě překvapil a potom už jsem nic nevnímal. Ani nevím, jak jsem se dostal zpátky do cely. Až dnes ráno se s tím smiřuji.

Jak se ale smířit s tím, že se nemohu ani rozloučit se svými nejbližšími? Nevím, jaký k tomu mají ti lidé důvod. Chtěl bych ještě vidět maminku a své děti. Obejmout je, rozloučit se. Odcházelo by se mi z tohoto světa snadněji. Tatínek mi zemřel před pěti lety. Možná na mě tam někde nahoře čeká. Moc v to doufám. Mám spoustu zdravotních problémů, které by asi můj život zcela určitě stejně zkrátily. Jenom jsem chtěl ještě naposledy vidět své děti, svou rodinu, i kdyby jen na malý okamžik. Za to bych byl vděčný.

Čeká mě další noc, kdy znovu prožiji své dětství a další cestu životem. Alespoň tímto způsobem mohu být se svými milovanými. Mohu znovu vidět místa, která jsem měl tolik rád. Jsou to noci plné vzpomínek, ve kterých vidím celý svůj život. Občas ještě přijde nějaký krátký sen, ale už jenom velmi vzácně. To se potom hodně nerad probouzím.

Teď už vím, že není žádná naděje, že bych žil. Je konec a já jen mohu ještě chvíli vzpomínat.

TATÍNEK

Můj tatínek pocházel z rodiny, která patří k nejstarším šlechtickým rodům. Jmenoval se Felix Leopold Graf von Thun-Hohenstein a narodil se na zámku Měšice u Prahy. Následoval svého tatínka, vydal se na vojenskou dráhu a postupně se vypracoval až na pozici komandant ochranky rakouského císaře. Tatínek pocházel z klášterecké větve založené Františkem Josefem Thunem, který měl vnuka Josefa Matyáše Thuna. Ten bojoval dokonce v napoleonských válkách. Také Josef Matyáš miloval rakouskou monarchii, ale hlavně nerozlišoval lidi podle národnosti. Byl znám svým prohlášením, že není ani Čech, ani Němec, ale „ein Böhme“. To se mi líbí.

Když se tatínek poznal s mojí maminkou, byl rotmistrem 5. dragounského pluku a také velitel Císařské jezdecké gardy. Po čase byl povýšen na pobočníka Jeho císařského Veličenstva a dosloužil v hodnosti polního maršála poručíka.

Tatínkova maminka, moje babička, byla Mathilde Gräfin von Nostitz-Rieneck. Kromě mého tatínka se jim narodili ještě dva synové, Joseph a Erwein. Byli to moji strýcové, ale Erwein byl těžce nemocen a ve svých dvanácti letech zemřel. Můj tatínek měl svého bratra moc rád, a když jsem se narodil, dostal jsem jeho jméno Erwein. Často mi o něm vyprávěl a já na to nikdy nezapomněl. Navždy už zůstane v mých vzpomínkách.

Já jsem se narodil v roce 1896 ve Vídni. Měl jsem už o dva roky starší sestru Henriettu. V té době můj tatínek sloužil u dragounského regimentu v Haliči, byl rotmistrem. Další rok byl povolán do Mariboru, kam jsme s ním odjeli všichni, celá naše rodina. V roce 1898 se tam narodil můj mladší bratr Ferdinand.

S bratrem jsme spolu na zámku Kończyce Wielkie prožili moc krásné dětství, podnikali jsme klučičí výpravy nejprve po zámku a později i do jeho okolí. Když jsme byli ještě malí, rádi jsme se navzájem strašili a nahlíželi do našich zámeckých sklepů. Slýchávali jsme tam různé zvuky a potom si dodávali odvahu, kdo se tam nebude bát podívat. Později pro nás byla výzvou také půda zámku, která nám nabízela spoustu úkrytů. Výpravy s námi občas podnikala i naše sestra Henrietta. Měla tyto klučičí hry ráda.

Přestože jsme byli čtyři sourozenci, každý jsme se narodil někde jinde, protože jsme se velmi často stěhovali kvůli tomu, že tatínek sloužil v armádě. Dům, ve kterém jsem se narodil já, stojí v blízkosti vídeňského zámku Schönbrunn. Dnes kolem něj vede rušná silnice, ale dříve to tak nebylo. Rok po mém narození, tedy v roce 1897, bylo ve Vídni registrováno pouze patnáct automobilů.

Celé okolí zámku je krásné místo plné historie, což byl také důvod, proč si můj otec tento dům vybral. Chtěl být co nejblíže císařskému dvoru, pro který pracoval, zrovna jako maminka, která se vedle císařské rodiny pohybovala od svého mládí.

V roce 1900 byl tatínek povolán zpátky do Vídně a stal se velitelem rytířské eskadrony a nastoupil k útvaru, který zajišťoval bezpečí a ochranu císaře Františka Josefa I. a celého císařského dvora. Císaře doprovázel i na cestách, staral se o jeho bezpečí při konání různých slavnostních akcí a přehlídek v Hofburgu nebo na zámku Schönbrunn.

Pamatuji si, když mi tatínek říkal: „Nezapomeň, že nejdůležitější aristokratické hodnoty jsou věrnost císaři, věrnost rodině a věrnost katolické církvi. Bojovat za císaře a za svoji zem.“

Nikdy jsem na to nezapomněl.

LARISCH-MÖNNICH

Moje maminka se narodila v roce 1872 jako Gabriela Ludmila Marie Larisch von Mönnich. Její tatínek byl hrabě Eugen Larisch von Mönnich a narodil se na zámku Fryštát. Ten patřil jeho rodině, stejně jako zámky Ráj a později Solca.

Zámek Solca dostal svůj název po vesničce, v níž byl postaven. Nacházel se v okolí tehdejšího města Karvinná, které bylo v té době zemědělskou oblastí. Maminka mi vyprávěla, že kolem roku 1840 dosahoval počet chovaných ovcí merino v okolí Karvinné čtyřicet tisíc kusů. Vlna z nich byla velmi kvalitní a dobře se prodávala. Bylo to hodně výnosné podnikání.

Karvinná je staré městečko založené kolem roku 1268, dříve se také psalo jako Karwin. Často jsem tam chodil Zámeckou ulicí, která vedla k městské radnici, ale také právě k zámku Solca. Ten byl opravdu nádherný. Byl jsem pyšný, že rodina mojí maminky toho tolik dokázala.

V listopadu 1852 byla v Karvinné otevřena a vysvěcena česká obecní škola. V jejím průčelí byl umístěn nápis: „Čest a wděk pánu hraběti Henrykowi Laryschowi. Zdárné a ctnostliwé děti.“

Měl jsem takový hezký pocit, když jsem si to četl. Často jsem si na to poděkování vzpomněl. Naše maminka nás k pomoci druhým také vychovávala a sama pomáhala potřebným celý svůj život. Byla tak sama vychovaná.

Na počátku Zámecké ulice v Karvinné se rozkládají budovy statku hraběte Larisch-Mönnich a také jejich ředitelství. Naproti stojí zámek, který ale rodina používá už jenom jako sídlo podniků. Kousíček opodál je výrobna lihu a octárna. V roce 1887 nechalo ředitelství dolů Larisch-Mönnich otevřít útulek „Azyl“ pro děti horníků. Heinrich zase nechal postavit závodní hotel, který byl velmi úspěšný.

Pamatuji si svatbu sestřenky Heleny, když si brala v roce 1935 za manžela hraběte Tarnowského. Svatba se konala v kostele sv. Jindřicha v Karvinné. Ten kostel je ohromující. Je postaven v novorenesančním stylu a dokončili ho někdy v době, kdy jsem se já narodil. Opravdu je nádherný. Naproti kostelu stojí areál pivovaru a sladovny Larisch-Mönnich. Je to veliký prostor, který se neustále modernizuje. Ještě si to všechno umím vybavit.

Měl jsem rád také zámek Fryštát, který koupila rodina Larisch-Mönnich v roce 1792. V té době byl ve velmi špatném stavu a postupně se opravoval, aby se později stal hlavním sídlem rodiny. Když jsem se ale narodil, bydleli už Larischové také na zámku Solca, který si nechali postavit.

V okolí Karvinné rodina vlastní různé statky a průmyslové podniky. Od roku 1905 jim patří také lázně Darkov. Hodně času věnují chovu koní a loveckých psů. Poprvé jsem seděl na koni právě v Karvinné. Rychle jsem si koně zamiloval a později se také účastnil různých honů, například hon na lišku je u Larischů oblíbenou zábavou. Svých koní a psů si opravdu velmi považují. Když nějaký pes nebo kůň zemřel, byl dokonce pohřben na pozemku zámeckého parku, do hromadného hrobu koní nebo psů. Každý pes tam má svůj náhrobní kámen. Ve stájích v zámecké oboře byli ustájeni arabští plnokrevníci. Koně to byli opravdu nádherní, v roce 1885 převzal Heinrich Larisch na výstavě koní ve Vídni dokonce čestnou cenu přímo od císaře.

Babiččin pradědeček Jan Larisch-Mönnich se stal těšínským zemským hejtmanem a prezidentem zemského práva. Zastával funkci zástupce těšínského vévody a těšínských stavů u slezského knížecího sněmu. V roce 1800 koupil v Opavě Blücherův palác, který nechal velmi nákladně přestavět. Výstavnost tohoto paláce zaujala dokonce ruského cara Alexandra I. Ten se v něm nechal ubytovat během kongresu Svaté aliance v roce 1820 a údajně byl velmi spokojen.

Také u císařského dvora měla rodina Larisch-Mönnich velmi dobré postavení. V roce 1877 přijel na zámek Solca korunní princ Rudolf a v roce 1906 sám císař František Josef I. Zámek také rád navštěvoval pozdější následník trůnu František Ferdinand d’Este. Solcu také několikrát poctil svou návštěvou německý císař Vilém II., a v roce 1916 přijel na návštěvu dokonce bulharský král Ferdinand.

Tehdy byl Heinrich Larisch-Mönnich vyznamenán za své zásluhy pro monarchii, a to bulharským velkokřížem. Děkovný list obdržel také od císaře. V té době uplynulo třicet let od nástupu Heinricha do úřadu zemského hejtmana a při té příležitosti mu mnoho moravských měst udělilo čestné občanství. Dva roky poté bohužel zemřel na svém zámku Solca.

DĚDA EUGEN

Maminčin tatínek Eugen Larisch-Mönnich se narodil ve Vídni v roce 1835. Byl císařským komořím a čestným rytířem maltézského kříže. Dědictvím získal Petřvald a jeho doly, které dále rozšiřoval. Vybudoval šachty Jindřich a Eugen, ale i další. U jámy Eugen nechal vystavět fabriku na bělobu zinkovou, která ale v roce 1932 skončila. V Horní Lutyni vlastnil fabriku na hliněné zboží a v Záluží cihelnu. K tomu všemu provozoval velmi úspěšný lihovar.

V roce 1862 dostal děda Eugen do vlastnictví také zámek Velké Kunčice – Kończyce Wielkie, k němuž patřily i obce Hažlach a Rudnik. V roce 1865 se oženil s hraběnkou Marií Deym, mojí babičkou. Narodily se jim tři dcery. Moje maminka Gabriela, Henrietta a Franziska.

Děda Eugen se také pustil do přestavby zámku Rychvald, který vlastnil. V roce 1869 tam zřídil železniční zastávku, která se nacházela přímo před zámkem. Hodně mu při přestavbě pomáhala jeho dcera Franziska. Později zámek Rychvald dostala jako věno při svém sňatku s knížetem Ernstem Rüdiger von Starhemberg. Všichni jsme jí říkali Fanny a jí se to moc líbilo.

V roce 1878 potkalo moji maminku a její sestry velké neštěstí. Byly vlastně ještě hodně malé, když jejich maminka tragicky zahynula. Přestože to byla výborná jezdkyně, při jedné projížďce ze svého koně spadla a ten ji uvláčel. Bylo to pár dní před Vánocemi. Mojí mamince bylo tehdy šest let a vyprávěla mi, jak hrozné dny to tenkrát byly. Ona a její dvě malé sestry, Franziska a Henrietta, celé vánoční svátky proplakaly. Ještě když mi to maminka vyprávěla, bylo na ní vidět, že je ta vzpomínka pořád živá.

Dva roky po tom hrozném neštěstí zemřel i maminčin tatínek, můj dědeček Eugen. Říká se, že zemřel žalem. Lidé ho měli rádi, byl to velmi laskavý člověk. Říkali mu„opatrovatel chudých“. Neunesl smrt své ženy Marie a po dvou letech trápení zemřel také. Moje maminka a její dvě malé sestry zůstaly samy. O jejich výchovu se začal starat jejich strýc, Franz von Deym. Byl to bratr mé babičky.

Teta Henrietta se stala dědičkou zámku Nový Světlov, ale bohužel tragicky zemřela velmi mladá a já ji nikdy nepoznal. Znám ji jenom z maminčina vyprávění. Teta Franziska dostala dědictvím zámek Rychvald.

Po svatbě odjela se svým manželem Ernstem do Rakouska, kde se jim narodily čtyři děti. Její manžel byl rakouský politik a Fanny se politice také začala věnovat, stala se členkou mnoha podpůrných spolků, kterým hodně pomáhala. Jako velké poděkování jí bylo propůjčeno právo „palácové dámy“, čestný titul dámy na císařském dvoře. Za svou práci dostala vyznamenání rakouského Červeného kříže a jiná vyznamenání. Pořád se o ní někde psalo a my doma jsme na ni byli moc pyšní.

Po vstupu nacistů do Rakouska byla krátkodobě zatčena kvůli svým názorům. Po propuštění odcestovala zpět do Rychvaldu, kde už na zámku trvale bydlel její nejmladší syn Georg Adam. Tomu se tam v roce 1936 narodila dcera Frederika a na její křtiny si ještě dobře pamatuji. Byla to krásná doba.

Fanny později patřila také cihelna v Záblatí a fabrika na výrobu hliněného zboží v Horní Lutyni, které nakonec prodala. Naproti zámku nechala postavit vilu pro správcovské účely a jedno patro využívala jako svůj byt. Zámek nechala kompletně upravit a zrenovovat. Hlavně vnitřní schodiště, kuchyni a nový přivaděč vody. V zámku nechala zřídit novou kapli. Když bylo všechno hotové a byli jsme se tam podívat, velmi nás to překvapilo. Opravdu se to povedlo a ze zámku se stalo honosné sídlo. Fanny si bohužel dlouho svého nového domova neužila. Zemřela v roce 1943 v Darkově. Bylo to chvíli po smrti mého tatínka a celá rodina jsme se rozhodli, že ji pochováme také na hřbitově v Kończycích. Věděli jsme, že Fanny by do nacistického Rakouska určitě nechtěla. Opět jsme prožívali tu těžkou chvíli a znovu si vše připomněli. Jako bychom i tatínka pohřbívali znovu.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Poděkování a vzpomínka

Erwein von Thun-Hohenstein

ROZSUDEK

TATÍNEK

LARISCH-MÖNNICH

DĚDA EUGEN

Miroslav

Miriam