Michael Robotham

Vraky

Originální název: The Wreckage

Vydáno u Sphere, Londýn 2011

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2019 Bookwrite Pty 2011

The moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those

clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance

to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

Translation © Martina Buchlová, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9341-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9342-1 (mobi)

Pro Ursulu Mackenziovou

PODĚKOVÁNÍ

Vraky jsou založeny na mnoha skutečných událostech a dokumentech, ale všechny postavy jsou zcela smyšlené. Za mnohé vděčím několika skvělým novinářům a spisovatelům, kteří psali o světové finanční krizi a o Iráku. Čerpal jsem z jejich zkušeností a znalostí a snad se mi podařilo vytvořit fikci, která zní jako pravda.

Jako vždy bych rád poděkoval svým agentům Marku Lucasovi, Richardu Pineovi, Nicki Kennedyové a Samu Edenboroughovi a také svým redaktorům Davidu Shelleymu a Johnu Schoenfelderovi.

Za pohostinnost, přátelství i cenné rady děkuji Markovi a Sáře Derryovým, Martynu Forresterovi, Peteru Templovi, Johnathanu Margolisovi a Scottu Daltonovi. V neposlední řadě jsem velkým dlužníkem svojí milované ženy Vivien, která při vzniku tohoto kousku trpěla více než obvykle. I mé dcery se musely potýkat s mými výkyvy nálad a častou nepřítomností. Jednou jim to vynahradím.

Mám vás všechny rád.

KNIHA PRVNÍ

Mluvit pravdu v čase všeobecného klamu je revoluční čin.

George Orwell

„Zabil jsi někdy někoho?“

„Mnohokrát.“

„Měl jsi přitom strach?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Není těžké vzít někomu život, když ho tobě taky někdo vzal. Nejde o nějaké dosažení pomsty ani rozněcování nenávisti. A na oko za oko můžeš zapomenout. Rovnost je pro slabé a hloupé. Jde jen o stisknutí spouště… je to tak prosté. Jeden prst, jeden pohyb…“

„Kdo byl první?“

„Jedna školačka.“

„Proč?“

„To už si nepamatuju. Ale nikdy nezapomenu, jaké bylo ten den teplo, jak oslnivě zářilo slunce, jak na listech meruněk ulpíval prach. Zrovna byla meruňková sezóna. V té poslední chvíli se vždycky všechno zpomalí – auta, autobusy, hlasy na ulici. Všechno se utiší a slyšíš jen tlukot svého srdce a krev, která se tlačí do čím dál užších kanálků. Jiný takový moment neexistuje.“

„Proč ti říkají Kurýr?“

„Předávám vzkazy.“

„A zabíjíš lidi?“

„Lidé zabíjí každý den. Sestry vpichují jehly. Doktoři zastavují srdce. Řezníci porážejí zvířata. My tady děláme dobrou věc. Ty a ti ostatní budete slavní. Stvoříte den, který bude existovat navždy, datum, které nepotřebuje vysvětlení. Utvoříte historii. Změníte dějiny. Tyhle věci musí někde začít. Začínají myšlenkou. Začínají vírou.“

„Proč já?“

„Ostatní budou taky zkoušeni.“

„Budeš to natáčet?“

„Ano. Tady je zbraň. Nepokouše tě. Tohle je pojistka. Tady zatáhni dozadu a kulka se dostane do komory.“

„Nikdo mi neuvidí do obličeje?“

„Ne. Teď projdi těmi dveřmi. Už čeká. Sedí. Uslyší tě přicházet. Bude prosit. Neposlouchej, co říká. Přitiskni mu hlaveň k týlu a sundej mu kuklu. Ať se dívá do červeného světýlka u kamery, do té kapky elektrické krve.“

„Měl bych něco říct? Pomodlit se?“

„Nejde o to, co řekneš, ale o to, co uděláš.“

1

Bagdád

To nejdůležitější, co se Luca Terracini naučil jako zahraniční zpravodaj, bylo vyprávět příběhy očima někoho jiného. Druhá nejdůležitější věc byla, jak udělat špagety marinara z plechovky tuňáka a sušených čínských nudlí.

Samozřejmě se naučil i další věci. Většina z nich měla co do činění s přežitím ve válečné zóně: Nedávejte si schůzku s někým, komu absolutně nevěříte. Nevycházejte ven, dokud nezkontrolujete, že venku nekrouží podezřelá vozidla. Nepředpokládejte, že místo, které bylo ještě včera bezpečné, bude bezpečné i dnes.

Těmito bezpečnostními opatřeními se řídili všichni evropští reportéři žijící v Bagdádu, ale Luca si za ty roky přidal ještě pár vlastních – všechna se nakonec dala zúžit na tři hlavní nástroje k přežití: zdravou zbabělost, několik amerických stodolarovek všitých za manžety u kalhot a velmi dobrý smysl pro absurdno.

Ozývá se svolávání k první modlitbě. Vychází slunce. Lucu vzbudilo řinčení praček na prádlo, televizorů a klimatizací, které se všechny simultánně spustily. Vláda zajišťuje dodávku elektřiny jen na několik hodin, takže se všechny spotřebiče zapínají v nahodilou dobu, ve dne v noci, a utvářejí tak prapodivnou symfonii hudby a kovu. Luca si sundá tričko, nabere naběračkou vodu z lavoru a polije si jí hlavu. Z krátkého tmavého plnovousu mu kapky vody stékají přes hruď až ke genitáliím. Už teď je venku třicet stupňů, a jakmile se do zdi budovy opře slunce, ani zavřené okenice nedokážou udržet horko venku.

Usuší si vlasy a vybere si tenkou bavlněnou košili, jednoduchou a levnou. Obléká se jako Iráčan a snaží se jako Iráčan i znít. Nenosí zápaďácké boty ani sluneční brýle, které by působily moc cizokrajně.

Zasune ruku pod matraci, vytáhne malý poloautomatický revolver ráže devět milimetrů a zasune si ho do pouzdra schovaného na bedrech. V pracovně si vezme telefon z nabíječky a foťák s příslušenstvím. Vyjde z bytu, zkontroluje chodbu a vydá se k zadním schodům.

Za stolem ve vestibulu podřimuje hlídač.

„Sabáh al-chajr, Ahmed.“

Hlídač se se škubnutím probudí a natáhne se po své zbrani. Luca zvedne ruce s předstíraným strachem a hlídač se na něj zašklebí.

„Postaral ses, aby ve městě bylo bezpečněji, Ahmede?“

„Zneškodnil jsem dva tucty bomb.“

„Výborně. Jen je znovu nevracej do oběhu.“

Hlídač se zasměje a postaví se. Nad rozepnutým opaskem se mu vydouvá břicho.

Luca si vyndá mobil a zavolá Džamalovi.

„Kde jsi?“

„Dvě minuty od tebe.“

Podívá se z páskou poslepovaného okna. Výhledu na ulici brání skoro pětimetrová betonová stěna. Na dvou nejbližších křižovatkách jsou kontrolní stanoviště, která vyvolávají iluzi bezpečí. Luca si stejně jako pravidla pro přežití vytvořil i vlastní konfliktní metabolismus, naladil se na násilí. Když vybuchne mina, srdce už se mu nesnaží vyskočit z hrudi, a když mu nad hlavou zasviští kulky, nevrhá se k zemi.

Většina jeho kolegů je ubytována v zabezpečených hotelech nebo v Mezinárodní zóně (dříve Zelená zóna). Větší skupina jim dává pocit bezpečí, což je jen další iluze. Čisté povlečení, studené pivo, bezdrátový internet a satelitní televize – moderní nástroje pro moderní reportéry. Bombové útoky z minulého měsíce jim udělily zásadní lekci. První exploze zasáhla hotel Sheraton Ishtar, prorazila betonovou zeď a zanechala po sobě kráter hluboký skoro pět metrů a široký dvakrát tolik. Střepiny kovu a skla, které zaneřádily trávníky a dvorky rybích restaurací podél řeky, roztrhaly na kusy i auta.

O tři minuty později vybuchla bomba v hotelu Babylon a o šest minut později v hotelu al-Hamra. V Sheratonu zemřelo čtrnáct lidí, v Babylonu sedm a v al-Hamra šestnáct, včetně policisty, který se jednou Lucovi snažil sehnat novou baterku do mobilu.

Luca do hotelu dorazil ve chvíli, kdy byl obzor ještě zahalen do prachu a dýmu a ve vzduchu se vůně eukalyptových stromů míchala se sladkým zápachem spáleného masa. Ze sutin vyprostili dvě ženy. Jedna byla pokrytá prachem, po obličeji jí tekly čůrky krve, a když ji vyprošťovali, křičela: „Nechť bůh zničí vládu!“

Další obyčejný den v Bagdádu.

Lucovi se na mobilu objeví zpráva: Třicet sekund.

Venku.

Za chvilku před domem zastaví otlučená Škoda 130, za jejím volantem sedí mladý muž. Těsně za ní zastaví druhé vozidlo – Toyota Hilux – „stíhací vozidlo“.

Luca se přikrčí a běží k autu. Džamal šlápne na plyn v momentě, kdy se za Lucou zavřou dveře, a už objíždí hladkou betonovou bariéru. Toyota se pro případ, že by došlo k přepadení, drží těsně za nimi.

Stará škodovka je v Bagdádu klasika, čelní sklo má plné prasklin, na palubní desce je nalepený pruh koberce s vybledlými obrázky šíitských mučedníků. Pod kapotou vrní osmiválcový motor z Chrysleru 340 a na dveřích jsou přivařené železné pláty – neprůstřelnost po irácku. Džamal řídí, jako by jel závod v Le Mans, a obléká se jako gay kovboj do kostkovaných košil a džínů západního stylu. Před invazí studoval medicínu. V chaosu, který následoval, někdo ukradl univerzitní počítače a všechny záznamy shořely. Že má přírodovědecký titul a tři roky studia na lékařské fakultě, teď nemůže nijak dokázat.

Hilux za nimi řídí Džamalův bratranec Abú. Je starší, má ramena jako stodola, pod košilí poloautomatický revolver a na klíně brokovnici se zkrácenou hlavní. Za čtyři roky spolupráce prohodil Luca s Abúem jen něco málo přes tucet slov. Mluvení obstarává Džamal. Na rušných dopravních tepnách se oba vozy dotýkají nárazníky a společně kličkují mezi náklaďáky, dodávkami, mopedy a cyklisty.

„Došlo k další loupeži,“ prohodí Džamal.

„Kdy?“

„V noci. Zapálili banku.“

„Kde?“

„V Karrádě.“

„Chci tam zajet.“

„A co ta tisková konference?“

„Vládu ještě určitě nevytvořili.“ Luca napodobuje hlas bývalého předsedy vlády Ajáda Alávího. „ Dnes jsme se dostali o krok blíže k vzájemné dohodě. Zapomínáme na staré neshody a jednání vedeme v dobré víře. Chovám naši ústavu v úctě a věřím, že Irák dostane vládu, kterou si zaslouží.“

Džamal se zasměje. „Jednou přijde den, kdy tě z Iráku vykopnou.“

„Sliby, chyby.“

Džamal zavolá Abúovi do Toyoty. „Jedeme do Karrády.“

„Na jakou adresu?“

„Jeď za tím kouřem.“

Oba vozy objedou náměstí Firdaus a míří po zaprášené dvouproudovce na jih. Projedou kolem hliněných obydlí a s vyšlapanými cestičkami, které místy ohraničují barely obehnané ostnatým drátem.

Bagdád dřív připadal Lucovi cizí, ale teď už ho zvláštnosti toho místa nestraší. Změť jazyků, matoucí vůně a světlo barvy medu. Rozbil se autobus. Cestující stojí na chodníku a dohadují se s řidičem. Muži potahují z cigaret a utvářejí kouřové přízraky, které odnáší vítr. Ženy jsou křehké tajemné bytosti zahalené do černé s neurčitými těly a tančícíma očima.

Džamal si vezme žvýkačku, zapne rádio a začne do volantu vyklepávat rytmus místního popového hitu. S Lucou se za ty roky stali přáteli, ale jejich přátelství má své hranice. Luca nikdy nebyl u Džamala doma, nikdy nepotkal jeho ženu a jeho dva syny. Určití lidé se nesmějí dovědět, že Džamal a Abú pracují pro amerického novináře. Sunnité, šíité, povstalci. Tam číhá smrt. Zášť je jako irácký národní sport.

Před nimi k obloze stoupá kužel dýmu. Obyčejně je Karráda jedním z bezpečných útočišť, pulsuje pouličními prodavači a zeleň tam bije do očí. Teď je křižovatka uzavřená policejními a hasičskými vozy a po asfaltu se jako černí hroznýši táhnou hadice, vzdouvají se a vrtí. Některé jsou tak staré a opotřebené, že z nich voda místo na doutnající budovu stříká na zem.

Záwijská pobočka banky al-Ráfidajn je vybrakovaná a její okna lemují tmavé stíny od sazí, které se na bílých zdech roztékají jako řasenka královny krásy.

Džamal zaparkuje škodovku a Luca vyndá z batohu fotoaparát. Dá znamení Abúovi, který čeká u aut a kontroluje situaci zpovzdálí.

„Kolik už to je?“

„Šest za poslední dva měsíce.“

„A za rok?“

„Osmnáct.“

„Brzo už nezbydou žádné banky, které by se daly vykrást.“

Na druhé straně ulice se směje a postrkává skupinka pubertálních chlapců toužících po pozornosti. Postarší muž je napomene, aby dali najevo trochu úcty.

Siréna. Konvoj. Mezi hasičskými auty se proplétají armádní vozidla, která doprovázejí bílé policejní auto s modrými dveřmi. Auto zajede k chodníku, pod podvozkem mu rachotí kov. Luca poznává muže na sedadle spolujezdce: generál Chálid al-Uzrí, velitel státní policie. Dva uniformovaní strážníci se předhánějí, kdo první otevře dveře.

Al-Uzrí se postaví a protáhne se, propraská si páteř a zakroutí hlavou ze strany na stranu. Vznáší se nad ním cigaretový dým, jako by to byl jeho osobní mrak. Na sobě má černo-modré maskáče s baretem a na epoletách propletené kruhy a hvězdu. Mávnutím ruky odmítne nabízený deštník a prochází pod stříkající vodou. Na chvíli se zastaví, aby ocenil bankovní budovu, jako by se ji chystal koupit.

Z nitra budovy se vynoří vedoucí hasičů. Uniforma na něm vypadá příliš velká, jako by měl na sobě tátovo oblečení. Potřese si s al-Uzrím rukou a políbí ho na obě tváře.

„O co jsme přišli?“ zeptá se generál.

„Tři mrtví.“

„A peníze?“

„Jsou pryč.“

Generál si opráší vodu z rukávu a podívá se na Lucu.

„Vy jste fotograf?“

„Ano, generále,“ odpoví arabsky.

„Dnes pracujete pro policii.“

Luca si vymění s Džamalem rychlý pohled, ten zavrtí hlavou. Luca to ignoruje a následuje generála a hasiče dolů po rampě. Šlapají do černých olejnatých louží a obcházejí doutnající sutiny.

Velké vysunovací dveře se horkem ohnuly a zkroutily. Uvnitř leží dvě těla. Ochranka. Vypadají jako vyhozené figuríny, rozteklé a zčernalé. Ted zápach násilně nastartuje Lucovy smysly. Chce se mu zvracet. Ztěžka polkne a v žaludku se mu přelévá káva.

Al-Uzrí si přidřepne vedle mrtvých těl. „To protein,“ vysvětluje. „Když se pálí, lepí se vám na oblečení i na vnitřek plic.“

Chytí lebku a otáčí ji, jako by testoval zralost melounů u stánku na tržišti.

Ozve se jeden z jeho pomocníků: „Podle rozpisu tu mělo v noci být šest hlídačů.“

„Kde jsou ti ostatní?“

„Hledáme je.“

„Tihle muži byli zastřeleni. Vyfoťte je.“

Generál se postaví a jde dál. Otře si ruce do kabátu nejbližšího hasiče.

Těžké ocelové dveře od betonového sejfu výbuch jen mírně ožehl. Otevřít jdou lehce. Uvnitř nezůstalo nic kromě rozmlácené hliníkové schránky a pár amerických bankovek povalujících se v kaluži špíny.

Generál vyjde ze sejfu a míří k vnitřnímu schodišti.

Hasiči vyšší patra zpřístupnili pomocí žebříků.

„Unese mě to?“ ptá se al-Uzrí.

„Ano, pane.“

Ukáže na Lucu. „Běž první.“

Novinář vyleze po žebříku a překročí díru v podlaze. Stropem propadla záchodová mísa a přistála přímo ve dveřích. Luca se dívá za ni do dlouhé chodby s dveřmi do kanceláří po obou stranách. Rozteklé stolní počítače vypadají jako moderní sochy.

Velitel hasičů se zastaví před jednou kanceláří. Chvíli trvá, než Lucovi dojde, co má fotit. U kovového stolu sedí zčernalé tělo s pahýly místo rukou nataženými k rozbitému oknu. Spálený obličej je scvrklý a ztuhlý, těsně obepíná lebku, jejíž ústa jsou rozevřená ve výkřiku. Pod neobvykle bílými zuby vyčnívá nateklý jazyk.

Al-Uzrí obchází tělo a zkoumá ho ze všech stran. Jeho vodnaté hnědé oči jsou plné zájmu, ale není v nich žádné zděšení. Luca se trhaně nadechuje pusou.

„Tohle je jedno z ohnisek požáru,“ promluví požárník. „Někdo to tělo polil benzínem a ten pak rozlil přes chodbu až ke dveřím.“

Al-Uzrí si stoupne za zuhelnatělé tělo, vytáhne z kabátu malý švýcarský nůž a rozevře ho. Jistýma rukama přiloží čepel ke krku oběti a něco z něj odtáhne – lanko zaříznuté do kůže. Škrticí struna.

Kývne na Lucu, ten udělá další fotky.

Generál zavře nůž, zapálí si cigaretu a vyfoukne kouř ke stropu.

Z jeho očí nejde nic vyčíst. Žádné překvapení ani smutek. Luca už tenhle pohled viděl u vojáků, kteří byli svědky takových hrůz, že je už nic na světě nerozhází.

„Hrozná záležitost,“ prohlásí hasič. „Už jste viděl dost?“ Generál přikývne a promluví k Lucovi. „Doručte ty fotografie do mé kanceláře. Jsou majetkem irácké policie.“

Sleze po žebříku a vrací se stejnou cestou přes špinavé kaluže a nahoru po rampě. Zastaví se, jen aby si vytáhl z nosních dírek kousky vaty. Luca za ním vyjde ven, kde už se řidiči vracejí k autům a připravují se k odjezdu.

„Promiňte, generále, mám k té loupeži pár otázek.“ Velitel se otočí.

„A vaše jméno?“

„Luca Terracini – jsem americký novinář.“

„Máte skvělou arabštinu, pane Terracini.“

„Moje matka pocházela z Iráku.“

Al-Uzrí si zapálí další cigaretu a chrání ji před stříkající vodou. Chvíli si novináře zkoumavě prohlíží.

„Většina vašich kolegů nosí neprůstřelné vesty a pohybuje se ve skupině. Myslíte, že mít iráckou matku vás ochrání?“

„Ne, pane.“

„Možná máte velkou kuráž?“

„Ne, pane.“

Lucovi po zádech stékají pramínky vody. Mohl by to být i pot. „Manažera té banky mučili.“

„Vypadá to tak.“

„Víte, kolik bylo ukradeno peněz?“

„Ne.“

„Co se stalo s ostatními hlídači?“

„Možná pronásledovali ty lupiče.“

„Možná utekli s těmi penězi.“

Voda z poškozených hadic uhasila generálovu cigaretu. Zírá na promáčený nedopalek. „Dělat takové závěry by se nemuselo vyplatit.“

„Tohle je za poslední rok v Bagdádu osmnáctá bankovní loupež. Neznepokojuje vás to?“

Generál se usměje, ale koutky úst se mu pohnou jen velmi nepatrně. „Uklidňuje mě, že to někdo počítá.“

Dveře u auta má otevřené a motor běží. Dosedne na sedadlo spolujezdce a pohybem ruky dá řidiči znamení, že může jet. Kolona se dá do pohybu, proplétá se mezi hasičskými auty a přidává zvuk další sirény k městu, které jich je plné.

2

Londýn

Vincent Ruiz předpokládal, že míry na další nový oblek mu budou brát, až když bude ležet studený a nehybný na stole v nějakém pohřebním ústavu. Kdyby tomu tak bylo, asi by ho moc netrápilo, že mu zženštilý cizinec tiskne krejčovský metr ke koulím. Možná je váží. Všechny ostatní rozměry už si totiž dávno zapsal.

Emile si přehodí krejčovský metr kolem krku a poznamená si pár dalších čísel.

„Přeje si pán, aby mu kalhoty sahaly k hornímu okraji bot, nebo až k nártu?“

„Říkejte mi Vincent.“

„Ano, pane.“

Přiloží metr k Ruizově boku a nechá jeho konec spadnout k zemi, potom ho natáhne. „Uvažoval jste o manžetách?“

„Připlácí se za ně?“

„Ne. Máte na ně dostatečnou výšku. Malí muži by se jim měli vyhýbat. Doporučil bych necelé čtyři centimetry.“

„Dobře.“

Potom metr obtočí kolem Ruizova stehna. „Zarovnává se pán doprava, nebo doleva?“

„Rád to střídám.“

Emile zkroutí obočí jako paragraf.

„Prostě mi tam nechte hodně místa,“ pobídne ho Ruiz.

„Chci, abych tam mohl schovat erekci. Na té svatbě bude i moje bývalá žena a od rozvodu je čím dál víc sexy.“

„Dobře, pane.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

KNIHA PRVNÍ

1

2

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TŘETÍ