Holka, kterou kdysi znal

Tracey Garvis Graves

THE GIRL HE USED TO KNOW

Text Copyright © 2019 by Tracey Garvis Graves

Published by arrangement with St. Martin’s Press

All rights reserved.

Translation © Pavla Jakobsson, 2020

ISBN 978-80-249-4243-8

Věnováno všem, kteří měli někdy pocit, že nikam nezapadají.

A taky Lauren Patricii Gravesové, která je světlem mého života.

Poděkování

Při psaní tohoto příběhu jsem využila básnické licence. Šachový klub Illini se nescházel v jídelně budovy studentského spolku, ale v místnosti k tomu určené. V knize se jako člen týmu, který reprezentoval Illinoiskou univerzitu na Panamerickém mistrovství univerzitních šachových týmů v roce 1991, objevuje Vivek Rao, skutečná osoba. Podle výsledků mého bádání jde o opravdu fenomenálního šachového hráče. Ostatní členové týmu jsou smyšlené postavy. Jsem velmi vděčná Ericu Rosenovi, který byl členem šachového klubu i týmu Illinoiské univerzity a jehož znalosti a podněty mi při psaní této knihy byly velmi nápomocné.

Děkuji své redaktorce Leslie Gelbmanové. Jsem velmi vděčná, že ses s tímto příběhem tak úzce sžila. Spolupráce s tebou byla velmi příjemná.

Děkuji všem skvělým a talentovaným lidem z nakladatelství St. Martin’s Press a Macmillan, že mě přivítali s otevřenou náručí. Obzvlášť děkuji Lise Senzové, Brantovi Janewayovi, Marisse Sangiacomoové a Tiffany Sheltonové.

Děkuji Brooke Achenbachové za rady týkající se všeho, co souvisí s kampusem Illinoiské univerzity ve městech Urbana a Champaign. Doufám, že sis užila tu cestu do minulosti, když ses snažila vybavit si jména učeben, restaurací a barů.

Děkuji Jane Waterreusové za informace ohledně pracovní náplně knihovnice a studia, které musí člověk absolvovat, aby se jí mohl stát. Velmi si toho vážím.

Děkuji Tammaře Webberové za to, že si nejen přečetla rukopis, ale i za to, že mě povzbuzovala ve psaní o tomto tématu. Tvůj přínos byl k nezaplacení.

Děkuji Hillary Faberové za to, že mi poskytla své odborné znalosti a zkušenosti s prací se studenty, kteří mají poruchu autistického spektra. Pomohla jsi mi zajistit, aby postava Anniky byla vykreslena věrohodně, a já si toho moc cením.

Děkuji Elise Abnerové-Taschwerové, která mě povzbuzovala více než kdy jindy. Díky, že jsi mi od začátku věřila a že mi i po sedmi knihách dál poskytuješ zpětnou vazbu. Tvoje podpora a nadšení jsou neuvěřitelné.

Děkuji Stacey Elliottové Alvarezové, že jsi mě vždycky ujišťovala, že psaní je pro mě to pravé.

Jsem také velmi vděčná za přínos, pomoc a podporu následujících osob:

Davida Gravese, protože jeho neutuchající podpora pro mě znamená víc, než vůbec tuší. Taky máš dobré oko na překlepy.

Mých dětí, Matthewa a Lauren. Děkuji vám, že máte vždycky pochopení, když se mi blíží uzávěrka nebo když jsem ztracená ve svých smyšlených světech. Nic z toho pro mě nikdy nebude důležitější než vy dva. Miluju vás.

Jane Dystelové, Miriam Goderichové a Lauren Abramové. Jste opravdu ta nejúžasnější trojice literárních agentek. Děkuji vám za vaše neustálé vedení a podporu.

Jsem nekonečně vděčná knižním blogerům a blogerkám, kteří přispívají k tomu, aby se moje knihy dostaly ke čtenářům. Každý den neúnavně pracujete, abyste šířili informace o knihách, a spisovatelská komunita je díky vám lepším místem. Taky bych chtěla ocenit osobnosti ze čtenářských klubů, které tak vášnivě prosazují knihy, které mají rády: Andreu Peskindovou Katzovou z Great Thoughts’ Great Readers, Susan Waltersovou Petersonovou ze Sue’s Booking Agency a Jenn Gaffneyovou z REden’ with the Garden Girls.

Chtěla bych upřímně poděkovat také knihkupcům, kteří osobně doporučují moje knihy, a knihovnám, které je dávají do svých regálů.

Vám všem srdečně děkuji, že jste mi pomohli, aby se kniha Holka, kterou kdysi znal stala tím, v co jsem doufala. Ani nemohu slovy vyjádřit, jaké mám štěstí, že mám kolem sebe tak skvělé a nadšené lidi.

V neposlední řadě děkuji svým čtenářům. Bez vás by nic z toho nebylo možné.

1

Annika

Chicago

srpen 2001

Ze všech míst, která připadají v úvahu, na něj narazím zrovna v supermarketu. Přehrabuju se v mrazáku a hledám jahody, které si dávám do ranního smoothie, a najednou se někde napravo ode mě ozve mužský hlas. „Anniko?“ osloví mě nejistě.

Koutkem oka zahlédnu jeho tvář. Naposledy jsme se viděli před deseti lety, a i když mi rozpoznat obličeje bez kontextu často dělá problém, teď se ani nemusím sama sebe ptát, jestli je to on. Vím, že je. Tiše se chvěju jako koleje, když se blíží vlak. Jsem vděčná za studený vzduch, který proudí z mrazáku, protože mi najednou začne být strašné horko. Mám sto chutí nechat jahody jahodami, vzít nohy na ramena a běžet k nejbližšímu východu. V hlavě mi ale zní Tinina slova, která si opakuju jako mantru: Neutíkej, převezmi zodpovědnost, buď sama sebou.

Přerývavě se nadechnu, takže mám stejně pocit, že nemám dost kyslíku, a otočím se k němu. „Ahoj, Jonathane.“

„Takže jsi to ty,“ odpoví.

Usměju se. „Jo.“

Mívala jsem po pas dlouhé vlasy, které obvykle potřebovaly pořádně učesat. Teď mi končí pár centimetrů pod rameny a jsou lesklé a hladké. Přiléhavá košile a upnuté kalhoty, které mám na sobě, jsou na hony vzdálené tomu, co jsem nosívala na univerzitě, což byly většinou o dvě velikosti větší sukně a šaty. Asi ho to trochu rozhodilo.

Ve svých třiceti dvou letech vypadá podle mě pořád stejně: tmavé vlasy, modré oči, široká plavecká ramena. Neusmívá se, ale ani se nemračí tak, aby se jeho obočí spojilo v jednu linii. Přestože jsem se ve schopnosti číst výraz v obličeji a jiné neverbální podněty výrazně zlepšila, nedokážu říct, jestli vůči mně cítí křivdu nebo vztek. Na obojí má rozhodně právo.

Popojdeme o krok k sobě a obejmeme se, protože dokonce i já vím, že po tak dlouhé době – a po všem, čím jsme si prošli – se očekává, že se obejmeme. V Jonathanově náručí mě okamžitě zaplaví pocit bezpečí a pohodlí. Na tom se vůbec nic nezměnilo. Vůni chlóru, která mu ulpívala na kůži, nahradilo něco dřevnatého a, bohudík, ne příliš těžkého nebo přeslazeného.

Netuším, co dělá v Chicagu. Prestižní newyorská společnost se specializací na finanční služby si Jonathana odvezla z Illinois, ještě než mu stačil zaschnout inkoust na diplomu. Původně jsme se tam měli přestěhovat oba dva, ale pak se to změnilo ve výlet pro jednoho.

Když se pustíme, vykoktám ze sebe: „Myslela jsem, že bydlíš… Jsi tady na služební cestě…?“

„Asi před pěti lety jsem se nechal přeložit na pobočku v Chicagu,“ vysvětlí mi. Fascinuje mě, že jsem celou tu dobu chodila po městě, které teď už nazývám svým domovem, aniž bych tušila, že na něj můžu kdykoliv narazit. Kolikrát jsme se asi nacházeli pár kilometrů od sebe a nevěděli o tom? Kolikrát jsme asi kráčeli po ulici plné lidí před nebo za sebou nebo večeřeli ve stejné restauraci?

„Někdo musel dohlídnout na mámu,“ pokračuje.

S jeho matkou jsem se setkala jen jednou, ale měla jsem ji ráda skoro stejně jako tu svoji. Hned jsem pochopila, po kom je Jonathan tak laskavý. „Pozdravuj ji, prosím.“

„Zemřela před pár lety. Demence. Doktor říkal, že byla nejspíš nemocná už několik let.“

„Tehdy mi říkala Katherine a nemohla najít klíče,“ vyhrknu, protože mám vynikající paměť. Všechno to teď dává smysl.

Potvrdí moji vzpomínku letmým přikývnutím. „Pracuješ v centru?“ zeptá se.

Zavřu dveře mrazáku a je mi trochu trapně, že jsem je celou dobu držela otevřené. „Jo, v Knihovně Harolda Washingtona.“

Moje odpověď ho poprvé přiměje k úsměvu. „To je bezva.“

Rozhovor se zadrhne a rozhostí se nepříjemné ticho. Co se týče naší komunikace, na černou práci tady byl vždycky Jonathan. Tentokrát mi to ale nedaruje a to ticho je ohlušující. „Moc ráda jsem tě viděla,“ vypravím ze sebe nakonec vyšším hlasem než obvykle. Hoří mi tváře a nakonec si přeju, abych ty dveře od mrazáku nechala otevřené.

„Já tebe taky.“

Otočí se k odchodu a v tu chvíli mě zachvátí taková touha, že se mi málem podlomí kolena. Seberu odvahu a zavolám na něj. „Jonathane?“

Obrátí se na mě s lehce nadzdvihnutým obočím. „Ano?“

„Nechtěl by ses se mnou někdy vidět?“ Strnu a zaplaví mě vzpomínky. Říkám si, že není fér, abych mu tohle dělala, že už jsem toho provedla dost.

Zaváhá, ale pak souhlasí. „Jasně, Anniko.“ Vytáhne z náprsní kapsy pero, natáhne se pro nákupní seznam, který držím v ruce, a na jeho zadní stranu napíše svoje telefonní číslo.

„Zavolám ti. Brzo,“ slíbím mu.

Přikývne a ve tváři má opět prázdný výraz. Nejspíš si myslí, že to neudělám. I na to má plné právo.

Ale já zavolám. Omluvím se. Zeptám se ho, jestli můžeme začít znovu. „S čistým štítem,“ řeknu mu.

Toužím po tom, aby jeho vzpomínky na holku, kterou kdysi znal, nahradila žena, jíž jsem se stala.

2

Annika

Chicago

srpen 2001

Když jsem přišla k Tině na první terapii, trvalo mi asi pět minut, než moje oči přivykly tlumenému osvětlení. Jakmile jsem se konečně rozkoukala, uvědomila jsem si, že je to záměrné a že veškeré vybavení bylo vybráno tak, aby uklidňovalo. Stínidlo lampy, která stála v rohu a byla jediným zdrojem světla, mělo smetanový odstín a vrhalo na zeď tlumené stíny. Nábytek z hnědé kůže byl na dotek měkký jako máslo a huňatý kobereček na podlaze ve mně vyvolával touhu sundat si boty a zabořit prsty do hebkých, načechraných vláken.

„Potkala jsem Jonathana,“ vyhrknu na Tinu, když přijdu na naše pravidelné týdenní setkání. Ještě za mnou ani nestihla zavřít dveře. Posadí se do křesla a já se zabořím do velkoryse vycpané pohovky naproti ní. Obklopena polštáři se cítím o trochu méně nervózní.

„Kdy?“

„Minulé úterý. Stavila jsem se cestou z práce na nákup v obchodě a on tam byl.“

Rozebíráním Jonathana jsme strávily spoustu času. Určitě musí být zvědavá, ale přijít na to, co si Tina myslí, jen podle výrazu její tváře, je pro mě příliš tvrdý oříšek. „Jak to šlo?“

„Vzpomněla jsem si, co jsi mi radila udělat, jestli ho ještě někdy potkám.“ Rozzářím se a trochu se napřímím, i když se mě gauč dál pokouší spolknout. „Mluvili jsme spolu. Krátce, ale bylo to fajn.“

„Není to tak dávno, co bys tohle nedokázala,“ poznamená Tina.

„Není to tak dávno, co bych utekla zadním vchodem a zalezla si na dva dny do postele.“ Je pravda, že když jsem konečně přinesla ten nákup domů, byla jsem vyčerpaná. Když jsem ho pak vybalovala, teprve na mě dolehla smrt Jonathanovy matky a já jsem si dlouho a hodně pobrečela, protože teď už nemá ani jednoho z rodičů. Taky jsem mu zapomněla říct, jak moc je mi to líto, i když mi to běželo hlavou. Přestože jsem byla unavená, nemohla jsem toho večera dlouho usnout.

„Myslela jsem, že žije v New Yorku.“

„Žil. Nechal se sem přeložit, aby se mohl starat o svou mámu, než umřela. To je vlastně všechno, co vím.“ Jonathan se tam zjevil tak nečekaně, tak náhodně, že jsem nebyla schopná zformulovat moc otázek. Až později mě napadlo, že netuším, jestli je ženatý. Nenápadně se podívat na mužův prsteníček je fígl, který mě vždycky napadne až se zpožděním – v případě Jonathana mi to trvalo celé dva dny.

„Co myslíš, že Jonathanovi běželo hlavou, když tě v tom obchodě uviděl?“

Tina ví, jak je pro mě těžké pochopit, co si ostatní myslí, takže mě její otázka nepřekvapuje. Za těch deset let, kdy jsme se s Jonathanem neviděli, jsem si v hlavě často přehrávala poslední týdny našeho vztahu a vzkaz, který mi nechal na záznamníku. Tina mi pomohla ty události vidět jeho očima a já jsem se za všechno, co jsem si díky tomu uvědomila, styděla. „Nevypadal ublíženě ani naštvaně,“ řeknu, čímž tak úplně neodpovím na její otázku. Tina ví o téhle situaci úplně všechno, takže by spíš ona mohla říct mně, co Jonathanovi běželo hlavou. Chce jen znát můj pohled na věc. To je jedna z věcí, které se mi na našich setkáních líbí nejvíc: já sama rozhoduju, o čem je mi příjemné mluvit, a Tina netlačí na pilu. Aspoň ne příliš.

„Jak ti připadal?“

„Neutrální, řekla bych? Usmál se, když jsem se zmínila o knihovně. Už byl na odchodu, ale zeptala jsem se ho, jestli by se nechtěl někdy sejít, a on mi dal svoje číslo.“

„Udělala jsi velký pokrok, Anniko. Měla bys být na sebe pyšná.“

„Nejspíš si myslí, že mu nezavolám.“

„A zavoláš?“

Sice mě představa té cesty, na kterou se vydávám, naplňuje úzkostí, ale odhodlaně odpovím: „Ano.“

Pozorně si prohlížím Tinin výraz, a i když si nemůžu být jistá, myslím, že vypadá potěšeně.

3

Annika

Illinoiská univerzita

Urbana-Champaign

1991

Pokud jste mě na vysoké toužili najít, stačilo hledat na třech místech: na veterinární klinice pro divoká zvířata, v knihovně nebo budově studentského spolku, kde se scházel náš šachový klub.

Vzhledem k množství času, které jsem trávila na klinice, by si člověk mohl myslet, že se chci stát veterinářkou. Zvířata byla jedna z mála věcí, které mi přinášely radost, obzvlášť ta vyžadující moji pozornost. Ostatní dobrovolníci možná měli za to, že mi zvířata poskytovala úlevu od osamění a izolace, které jsem na vysoké škole prožívala. Jen několik z nich chápalo, že jsem prostě měla radši společnost zvířat než většiny lidí. Ten vřelý pohled v jejich očích, když ve mě získala důvěru, mě uspokojil více než jakákoliv společenská interakce.

Skoro stejně jako zvířata jsem milovala jen jedinou věc – knížky. Čtení mě přenášelo na exotická místa, do fascinujících období dějin a světů, které byly naprosto odlišné od toho mého. Když mi bylo osm, našla mě jednoho zasněženého prosincového odpoledne vyděšená matka v našem domku na stromě zabranou do mojí oblíbené knížky Laury Ingallsové Wilderové, té, kde Pa uvízne ve sněhové bouři a sní vánoční cukroví, které nese domů Lauře a Mary. Půl hodiny mě hledala a křičela moje jméno, dokud neztratila hlas. I když jsem jí to několikrát vysvětlila, zdálo se, že nedokáže pochopit, že jsem prostě jen hrála roli Laury, která čeká v chatě. Sedět v chladném domečku na stromě mi připadalo naprosto logické. Když jsem zjistila, že bych se mohla věnovat povolání, které by mi umožnilo trávit dny v knihovně obklopená knihami, byla jsem neskutečně šťastná.

Nikdy jsem v ničem nevynikala, dokud mě táta v sedmi letech nenaučil hrát šachy. Nebyla jsem dobrá ve sportu a moje studijní výsledky kolísaly od těch nejlepších až po ty nejhorší, podle toho, o jaký šlo předmět a jak moc mě zajímal. Byla jsem příliš nesmělá na to, abych se účastnila školních her a jiných mimoškolních aktivit. Šachy však, stejně jako knihy, zaplňovaly prázdnotu v mém životě, na kterou nic jiného nezabíralo. I když mi trvalo dlouho, než jsem na to přišla, teď už vím, že můj mozek nefunguje jako mozky ostatních lidí. Moje myšlení je černobílé. Konkrétní, ne abstraktní. Šachy byly se svými strategiemi a pravidly v souladu s mým pohledem na svět. Zvířata a knihy mi pomáhaly, ale šachy mi daly možnost stát se součástí něčeho.

Když jsem je hrála, skoro jako bych někam zapadala.

Šachový klub Illini se scházel v jídelně budovy studentského spolku každou neděli od šesti do osmi večer. Počet účastníků výrazně kolísal. Na začátku semestru, kdy jeho členové ještě nezabředli do hromady učiva nebo příprav na zkoušky, přišlo klidně i třicet lidí. Když se přiblížily závěrečné zkoušky, náš počet prudce klesl a sešlo se nás se štěstím deset. Nedělní setkání šachového klubu byla neformální a probíhala většinou tak, že jsme dle libosti prostě hráli a povídali si. Schůzka šachového týmu – pro členy, kteří se chtěli účastnit turnajů – se konala ve středu večer a zaměřovala se na cvičné zápasy, řešení šachových skladeb a analýzu slavných šachových partií. Sice jsem disponovala nezbytnými schopnostmi a formálnější ráz schůzek šachového týmu by mi vyhovoval víc, ale po soutěžení jsem netoužila.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Poděkování

1

2

3