Joy Fieldingová

Na špatném místě

Joy Fieldingová: Na špatném místě

Copyright © 2019 by Joy Fielding Inc.

All rights reserved.

Translation © 2020 by Milena Havlová

ISBN 978-80-249-4153-0

Warrenovi vždy s láskou

Kapitola 1

„No tak, povězte mi něco o sobě,“ řekne. Nasadí, jak doufá, roztomilý úsměv – ani příliš široký, ani příliš drobný – takový, který naznačuje sarkastický, možná až nekonvenční smysl pro humor, o němž se domnívá, že na ni zapůsobí. Touží ji okouzlit. Chce se jí zalíbit.

Mladá žena, která sedí naproti němu u vzorně prostřeného stolu, zaváhá. Když promluví, hlas jí zní tiše a rozechvěle. „Co chcete vědět?“

Je krásná: věk kolem osmadvaceti, porcelánová pleť, tmavomodré oči, dlouhé hnědé vlasy, přiměřeně viditelná prsa ve výstřihu. Přesně jak bylo inzerováno, což pokaždé nebývá. Fotky, které postují, jsou většinou staré a ženy samotné ještě starší. „Tak zaprvé, proč ta seznamka? Vždyť jste nádherná. Nedovedu si představit, že byste měla problém s někým se seznámit, obzvlášť ve městě jako Boston.“

Znovu zaváhá. Je stydlivá, spíš přemýšlivá než zahleděná do sebe. Další věc, co se mu líbí. „Jen jsem myslela, že se pobavím,“ přiznává. „Jsou tam všechny moje kamarádky. A já už nějakou dobu s nikým nechodím…“

„Měla jste přítele?“

Přikývne. „Asi před čtyřmi měsíci jsme se rozešli.“

„Vy s ním?“

„Vlastně ne. On se rozešel se mnou.“ Zasměje se. „Tomu se dá jen těžko uvěřit.“

„Říkal, že ještě není připravený se vázat,“ pokračuje bez pobízení. Oči se jí zalijí slzami. Několik jich bezděky unikne a ulpí na spodních řasách.

Instinktivně se natáhne přes stůl, aby je setřel, a dbá, aby jí nerozmazal řasenku. „Chybí vám,“ dodá.

„Ne,“ vyhrkne. „Ani ne. Jen je to občas těžké. Spíš mi chybí, že už nejsme pár, a naši společní přátelé…“

„Byli jste spolu dlouho?“

„Něco přes rok. A co vy?“

Usměje se. Zkouší to, pomyslí si. Přesto pozná, že ji to nezajímá. Nicméně některé ženy dokonce ani nenapadne se na to zeptat. „Já? Kdepak. Už delší dobu nemám vážný vztah. Ale mluvili jsme o vás.“

Žena pohlédne na svůj talíř. Jídla se ani nedotkla a on se s jeho přípravou piplal tolik hodin, celé odpoledne nechal marinovat drahé steaky, velké idažské brambory zabalil do alobalu a upekl v troubě a ve snaze udělat na ni dobrý dojem pečlivě naaranžoval melounový salát se sýrem feta na jemný porcelán s květinovým vzorem. Možná je vegetariánka, pomyslí si, ačkoliv na jejím profilu nebylo nic, co by tomu napovídalo.

Měl se jí zeptat, když jí zval na večeři. „Vyprávějte mi o svém dětství,“ vybídne ji.

Zatváří se udiveně. „O mém dětství?“

„Přepokládám, že jste nějaké prožila.“ Opět nasadí roztomilý úsměv, tentokrát procítěnější.

„Bylo dost obyčejné. Nic moc na povídání.“

„Odhaduji vás na vyšší střední třídu,“ nadhodí v naději, že ji trochu rozmluví. „Pohodlný životní styl, snad chůva nebo hospodyně, rodiče, kteří vás milovali a dbali, abyste měla všechno, po čem vaše srdíčko zatoužilo.“

„To ani ne. No, ze začátku možná,“ souhlasí váhavě.

„Až do mých asi tak šesti let, dokud se rodiče nerozvedli. Pak se všechno změnilo.“

„Jak to?“

„Museli jsme se odstěhovat. Máma se vrátila do práce. Táta se znovu oženil s paní, kterou jsme nesnášeli. Neustále si nás mezi sebou přehazovali.“

„Nás?“

„Mě s bratry...“

„Líbí se mi, že říkáte s bratry,“ přeruší ji. „Většina lidí by řekla s bráchama. Nemají úctu k jazyku. Mluví nespisovně. Já to nechápu.“ Pokrčí rameny, když vycítí její vzrůstající neklid. Každému na gramatice tolik nezáleží jako jemu. „Kolik bratrů máte?“ zeptá se, čímž zamíří na bezpečnější půdu.

„Dva. Jeden je v New Yorku. Druhý v L. A.“

„A vaše máma? Ta je kde?“

„Tady v Bostonu.“

„Ví, kde jste dneska večer? Vlastně jak by mohla?“ odpoví si na otázku otázkou. „Podle všeho by neschvalovala, že jste šla na večeři k někomu cizímu do bytu, viďte? To takhle riskujete pokaždé?“ Nakloní hlavu na stranu, což je gesto, které kdosi nazval okouzlující, a vyčkává, co mu odpoví.

Další zaváhání. „Ne.“

„Má mi to lichotit? Protože se tak trochu polichocený cítím, to přiznávám.“

Žena se začervená, ale není si jistý, zda náhlý ruměnec na jejích tvářích vyvolal stud, či rozrušení.

„Je to proto, že jsem tak hezký?“ Pronese to žertovně a doprovodí otázku dalším úsměvem, doposud tím nejroztomilejším, a přestože na to žena nereaguje, ví, že má pravdu. Je vážně hezký. (Hezounek, vysmíval se mu kdysi jeho otec.) Daleko hezčí než na snímku, který uveřejnil na té seznamce a na němž ve skutečnosti vůbec není on, ale jen nějaký do půl těla svlečený model s atraktivní tuctovou tváří a vyrýsovanými břišními svaly, jehož fotografii viděl v časopise Men’s Health.

Dost pohledný na to, aby v ženě umlčel neodbytný vnitřní hlas, který ji varuje, ať si dá pozor a nejde s ním ven z nabitého baru, kde si dali schůzku, a nenásleduje ho do jeho bytu poblíž Sargent’s Wharf, kde jí přislíbil labužnickou hostinu.

„Ale vy nejíte,“ poznamená. „Je na vás ten steak příliš rare?“

„Ne. Jen nemám…“

„Prosím vás. Musíte ho alespoň ochutnat.“ Ze svého talíře ukrojí kousek masa a natáhne přes stůl vidličku k jejím ústům. „Prosím vás,“ zopakuje, zatímco ze steaku ukapává na bílý ubrus krev.

Otevře pusu, aby přijala téměř syrové sousto masa.

„Opatrně to rozkousejte,“ doporučí jí. „Abyste se neudusili.“

„Prosím vás…,“ vysouká ze sebe, když vtom mu zazvoní telefon.

„Omlouvám se.“ Vyndá mobil z kapsy, přejede po tenkém displeji zleva doprava a pak ho zvedne k uchu. „No, dobrý večer,“ řekne, svůdně ztiší hlas a rty otře o hladký povrch telefonu. Konečně, pomyslí si.

„Dobrý večer,“ odpoví žena na druhém konci linky.

„To je… Pan Nezávazný?“ Zachichotá se a on se zasměje. Pan Nezávazný je jméno, pod nímž je přihlášený na nejrůznějších seznamkách.

„Jsem to já. A vy jste… Sedmikráska?“

„Ano,“ potvrdí s mírnými rozpaky, asi že na přezdívky není tak zvyklá jako on.

„Tak tedy, Sedmikrásko,“ pronese. „Jsem moc rád, že jste se konečně ozvala.“ Na tento okamžik se těšil snad celou věčnost.

„Jste ještě na Floridě?“ zeptá se. „Nevolám nevhod?“

„Ne. Naopak. Asi před hodinou jsem se zrovna vrátil do Bostonu.“

„Jak se daří vaší matce?“

„Mnohem lépe. Děkuji za optání. Jak se máte vy?“

„Já? Docela dobře.“ Zaváhá. „Napadlo mě, že jste měl možná pravdu, že je načase, abychom to zkusili znovu.“

„Žádné možná,“ chce z ní vydolovat rozhodnutí. „Alespoň z mé strany. Co třeba hned ve středu?“

„Středa se mi hodí.“

„Výborně. Znáte bar U Anthonyho na Boylston Street? Vím, že je obvykle nabitý a je tam docela rušno, ale…“

„To je ideální,“ souhlasí, což předpokládal. Nabité, rušné bary jsou místa, která ženy pro setkání preferují.

Usměje se na ženu sedící u stolu naproti němu a všimne si, že teď jí slzy volně kloužou po tvářích. Podívá se na hodinky a ani se nepohne, aby jí slzy setřel. Právě v baru U Anthonyho se s ní před dvěma hodinami sešel. Teď se chová neslušně a bezohledně.

„Třeba v šest?“

„To se mi hodí.“

„Nezrušíte to zase na poslední chvíli?“

„Budu tam úderem šesté.“

„Ne!“ vykřikne nečekaně jeho společnice pozvaná na večeři. „To ne…“

Okamžitě vyskočí, napřáhne se přes stůl a uhodí ji do tváře. Jeho ruka dopadne s takovou prudkostí, až židle, k níž je žena pevně přivázaná se spoutanýma rukama za zády, se zakymácí na zadních nohách a málem spadne, takže se smyčka kolem jejího hrdla utáhne. Sleduje ji, jak lapá po dechu. Během další minuty sebou bezmocně škube a velmi pravděpodobně ztratí vědomí.

Tohle se mu nehodí. Ještě s ní neskoncoval.

„Co to bylo?“ zeptá se žena, která si říká Sedmikráska.

„Co jako?“ opáčí nevzrušeně, obejde přitom stůl, aby židli stabilizoval, a volnou rukou zakryje zoufalé ženě ústa. „Aha. Nejspíš televize. Nějakej chlápek dostává do držky. Promiňte mi ten výraz.“

Krátká odmlka. Skoro cítí, jak se Sedmikráska usmívá.

„Prozradíte mi své pravé jméno?“ osmělí se žena.

„Povím, až mi řeknete to vaše,“ odpoví laškovně. Což je lež. Žádné z těch žen své skutečné jméno nikdy nesděluje.

„Ačkoliv musím přiznat, že se mi Sedmikráska docela líbí.“

„Asi to prozatím necháme být, jak to je.“

„Tak na shledanou ve středu.“

„Tak ve středu.“

„Těším se.“

Vrátí telefon do kapsy a ruku z ženiných úst dá pryč.

„Jestli zakřičíš, vrazím ti tenhle nůž do oka,“ prohlásí klidně a jeho zoubkovaným ostřím jí máchne před obličejem. Smyčka kolem jejího krku je nyní zaříznutá do masa. Pochybuje, že má dost vzduchu, aby křičela, i kdyby to nakrásně měla v úmyslu. Nicméně prve ji podcenil.

Šlo to s ní tak snadno. Skoro až příliš snadno. Přistoupila na každý jeho návrh fascinovaná jeho krásným zevnějškem, souhlasila s odchodem z potemnělého baru plného lidí, aby si pochutnala na domácí večeři v jeho bytě, pak se nedočkavě usadila k malému kulatému stolu s předem prostřeným bílým lněným ubrusem, aniž tušila, v jakém se ocitla nebezpečí, dokud neměla ruce spoutané za zády a smyčku kolem krku.

Tolik se snažila, byla tak svolná, když se přizpůsobila jeho hloupé hře, při níž předstíral, že mají skutečné rande, a odpovídala na jeho nejapné otázky, dokonce přispěla několika vlastními, bezpochyby v naději, že si tím zachrání život. A přestože jí potom došlo, že si stavěla vzdušné zámky, když ji jeho telefonní hovor utvrdil, že je prostě jednou z mnoha, že není ničím výjimečná a nic už ho nezastaví, koho by napadlo, že bude mít kuráž varovat jeho další oběť? Tohle on obdivuje.

Ne že na tom záleží.

Znovu zaujme místo u stolu a v poklidu dojí svou večeři, pečlivě třicetkrát rozžvýká každé sousto, jak na tom jeho otec vždy trval. Věří, že ona neprovede nějakou hloupost, která ho přiměje, aby to s ní rychle skoncoval. Nechce to s ní uspěchat, touží jí ukázat, že je něco víc než pouhý hezounek.

Usměje se a doufá, že jí tím dá na srozuměnou, že se jí plně věnuje. To si zaslouží. Ale sotva zvedne vidličku s posledním soustem steaku ke rtům, jeho představivost uhání dopředu.

Ke středě.

A k ženě, která bude jeho vrcholným dílem: k Sedmikrásce.

Kapitola 2

O TŘI TÝDNY DŘÍVE

Když se Paige Hamiltonová těsně po sedmé ráno probudila, zjistila, že na kraji postele sedí matka v pyžamu, jejíž obvykle mladistvé rysy zradila řada ustaraných vrásek, takže vypadala přesně na svých sedmdesát.

„Mami?“

„Jak včera dopadlo to tvé rande?“

„Kvůli tomu mě budíš?“

„Jak to dopadlo?“

„Blbě.“ Paige se nadzvedla na loktech, z očí si setřásla polodlouhé hnědé vlasy a rozpomínala se na včerejší nešťastnou schůzku. Ten muž byl nejméně o deset kilo těžší a třináct centimetrů menší, než jak napovídal jeho profil na seznamce Match Sticks. Jsou ti chlapi normální? To si myslí, že ženy nemají oči, že si těch rozdílů nevšimnou?

„To je škoda,“ pronesla matka. „Podle tebe vypadal docela nadějně.“

„Mami… co ti je?“

„Nechci tě strašit.“

„Na to už je pozdě.“

„Promiň.“

„Neomlouvej se. Pověz mi, co se děje?“

Dvojlůžkem zatřásl matčin povzdech. „Mám pocit, že se o mě pokouší mrtvice.“

Paige okamžitě vyskočila a nohy se jí na podlaze z masivu roztančily v abstraktních kruzích. „Co tě to napadá?

Proč si myslíš, že máš mrtvici?“ Pátrala v matčině obličeji po náznacích čehokoliv neobvyklého. Pokleslém víčku, cukání rtu. „V řeči nezadrháváš. Motá se ti hlava? Bolí tě něco?“

„Nic mě nebolí. Hlava se mi nemotá,“ odpověděla matka. „Máš tak pěknou postavu,“ dodala, jako by taková poznámka byla za těchto okolností něco naprosto normálního.

Paige sebrala z nohou postele růžový hedvábný župan, zahalila do něj své obnažené tělo a přitom se snažila pochopit, co se děje.

„Netušila jsem, že spíš nahá,“ prohodila matka. „Odjakživa jsem toužila tohle udělat, ale tvůj otec měl radši pyžamo, tak jsem se podřídila.“

„Mami! Soustřeď se! Proč si myslíš, že máš mrtvici?“

„Nějak divně vidím,“ přiznala.

„Co myslíš tím ,nějak divně‘? Jak divně?“

„Dělají se mi mžitky před očima a takové klikaté čáry. Pamatuju se, jak jsem někde četla, že porucha vidění je často první známkou toho, že člověka postihla mrtvice. Nebo to může být odchlípená sítnice. Co myslíš?“

„Myslím, že zavolám záchranku.“

„Vážně? Je to nutné, zlatíčko?“

„Ano, mami, vážně, je to opravdu nutné.“ Paige vzala z nočního stolku mobil a vymačkala číslo záchranné služby. „Zůstaň v klidu,“ doporučila matce, ačkoliv ona sama byla na pokraji hysterie. Před dvěma lety přišla kvůli rakovině o tatínka. Na to, aby ztratila i maminku, není připravená. Ve svých třiatřiceti je příliš mladá na to, aby z ní byl sirotek. „Co to děláš?“ zeptala se, když se matka zvedla z postele.

„Asi bych se měla obléct.“

„Hned se posaď,“ nařídila jí Paige, zatímco jí do ucha vytrvale vyzváněl telefon. „Ani se nehni.“ Volnou rukou zoufale máchla do vzduchu. „Co tam ty lidi dělají? Proč to neberou? To prý má být záchr…“

„Devět set jedenáct,“ přerušil ženský hlas Paigeino lamentování. „Co máte za problém?“

„Moje matka má mrtvici.“

„Nebo to může být odchlípení sítnice,“ upřesnila matka.

„Potřebujeme okamžitě sanitku.“ Paige rychle udala dispečerce adresu matčina luxusního bytu ve čtvrti Back Bay. „Za pět minut jsou tady,“ oznámila, přešla do přilehlé koupelny, opláchla si studenou vodou obličej, stříkla na sebe deodorant, pak popadla první věc, kterou uviděla v šatníku, a natáhla si ji přes hlavu.

„To jsou pěkné šaty,“ prohodila matka. „Jsou nové?“ Paige se letmo podívala na volné kytičkované letní šaty, které Noah odjakživa nesnášel. Vzápětí si připomněla, že už ji nemusí zajímat, co se mu líbí nebo nelíbí. „Ne. Ty už mám delší dobu.“ Z horní zásuvky prádelníku vyndala krajkové kalhotky, vklouzla do nich a vytáhla si je přes štíhlé boky.

„Ty nenosíš podprsenku?“ podivila se matka.

„No, vlastně ani žádnou nepotřebuju,“ odpověděla odevzdaně Paige, když usoudila, že snaha o normální konverzaci je matčin způsob, jak ji přesvědčit, že to nic nebude, že i kdyby šlo o odchlípení sítnice nebo, nedej bože, prodělala mrtvici, dopadne to dobře.

Až na to, že to není dobré. A to už nějakou dobu.

„Dřív jsem taky žádnou nepotřebovala,“ povzdechla si její matka téměř nostalgicky. Sklopila pohled na svou víc než plnou hruď. „A pak mi najednou naroste tohle. Zrovna teď! Když už na mě nikdo nekouká. Ani to nikoho nezajímá.“

Za jiných okolností by se Paige možná zasmála. Teď jen potlačovala pláč. „Mě to zajímá.“

„Jsi hodná holka.“ Matka si opřela hlavu o dceřino rameno. „Mám tě ráda víc než cokoli na světě. Víš to, viď?“

„Vím.“ V Paige zahlodal pocit viny. Ne že by maminku neměla ráda. To měla. Jde o to, že vždycky byla spíš tatínkova holčička, protože příliš velká osobnost jejího otce měla tendenci zastínit všechno, co jí stálo v cestě, dokonce i když byl na smrtelné posteli. „Taky tě mám ráda.“

„Neboj se.“ Matka poplácala Paige po koleně. „Dostanu se z toho.“

„Slib mi to.“

„Slibuju.“

Paige se usmála s vědomím, že takové sliby jsou marné. Copak jí matka neslibovala totéž, když jejímu otci poprvé diagnostikovali rakovinu, která ho ani ne za rok zabila?

Nebojte. Táta se uzdraví, ujišťovala tehdy jak Paige, tak jejího bratra, ačkoliv bylo těžko uvěřitelné, že by Michael – skoro o čtyři roky starší než Paige a úspěšný kardiolog v Livingstonu v New Jersey – byl tak naivní.

Matka pohlédla ke dveřím ložnice. „Měla bych na sebe hodit aspoň župan.“

„Dojdu ti pro něj,“ nabídla se Paige. „Nevstávej.“

„Pak mi přines nějaké čisté oblečení, až mě budou propouštět!“ volala za ní matka, když Paige kráčela chodbou k hlavní ložnici. Červencové slunce se už prodíralo skrz automatické žaluzie v obývacím pokoji a po béžové mramorové podlaze vrhalo pruhy světla jako blesky.

Její rodiče se před pěti lety přestěhovali do bytu v osobním vlastnictví se dvěma ložnicemi, čímž zmenšili svůj domov o rozloze přes pět set metrů čtverečních na předměstí Westonu. K čemu nám je tolik místa? zeptala se tehdy matka. Vy děti jste už dávno pryč a pes pošel.

Měla matka vždycky tak cynický smysl pro humor? uvažovala teď Paige. Jak to, že si toho dřív nevšimla?

Byt, situovaný v jedné z nejprestižnějších čtvrtí v Bostonu, byl prostorný a moderní, s francouzskými okny v obývacím pokoji s jídelnou, stejně jako v knihovně, která současně sloužila jako otcova pracovna, a v malém rodinném pokoji vedle velké kuchyně.

Paige přeběhla po slonovinově bílém koberci z vlny a hedvábí pokrývajícím podlahu hlavní ložnice, a jak spěchala do vestavěné šatny, uhodila se přitom do boku o jeden ze čtyř sloupků velké manželské postele. No, spíš do místnosti plné šatních skříní, pomyslela si Paige a zajímalo by ji, jestli se otcovo oblečení stále nachází v polovině, která mu patřila, nebo ho matka konečně odeslala charitě. Robert Hamilton byl vždy jako ze škatulky, ať už měl na sobě oblek a kravatu, nebo formálnější oděv. A ty ponožky, vzpomněla si Paige s úsměvem. Její otec se už dávno předtím, než to přišlo do módy, pyšnil ohromnou sbírkou pestrobarevných, odvážně vzorovaných ponožek, které byly dokonalým doplňkem jeho stejně velké a výrazné osobnosti.

Paige setřela slzy, které jí zamlžily oči.

Copak přijde i o matku? To ji mají všichni, které miluje, opustit?

„Panebože, ty seš ale sobecká ženská,“ zamumlala, když sundávala z věšáku uvnitř šatny matčin modrý froté župan, pak vybrala růžové bavlněné šaty a z vestavěných zásuvek kupodivu sexy spodní prádélko – to máma vždycky nosila bikini kalhotky a push-upky? – a všechno odnesla k sobě do pokoje.

Ne že by druhá ložnice byla určena pro ni. Původně měla sloužit jako hostinský pokoj pro Michaela s rodinou, kdyby přijeli na návštěvu. Ale Michaelův nabitý program znemožňoval, aby k takovým návštěvám docházelo často, a jeho manželka dávala přednost ubytování v hotelu, takže pokoj většinou zůstával prázdný a nevyužitý. Ale potom tatínek zemřel a ona před půl rokem přišla o místo a za dva měsíce nato ji opustil kvůli jiné ženě její přítel, s nímž bydlela – teda vlastně byla to ona, kdo se musel odstěhovat – takže jí maminka navrhla, aby se nastěhovala k ní. Jen dočasně, zdůraznila. Dokud se zase nepostavíš na nohy.

Dojde k tomu vůbec někdy? napadlo Paige, když vešla do své ložnice a zastihla matku, jak stojí u okna a dívá se dolů na tříproudovou ulici o deset podlaží níž. „Mami, co to děláš? Řekla jsem ti přece, abys nevstávala.“

„Jen se kochám, jak je venku krásně. Na obloze není ani mráček.“

„Vidíš dobře?“ zeptala se Paige. „Co ty oči?“

„Pořád mám ty mžitky. Připomíná to takovou tu světelnou a zvukovou show, akorát bez zvuku.“ Rty zkroutila do chabého úsměvu.

„Ty mě děsíš.“

„Promiň, holčičko. To je to poslední, co bych si přála.

Dám se dohromady. Věř mi.“

Právě když Paige pomáhala matce s oblékáním županu, zazvonil telefon. Paige naslouchala ustaranému hlasu recepčního, pak zavěsila, a než se pokusila o vlastní úsměv, zhluboka se nadechla. „Je tady sanitka.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2