Karen Whiteová

Sny o pádu

DREAMS OF FALLING

Copyright © 2018 by Harley House Books, LLC

All rights reserved

Translation © Blanka Brabcová, 2020

ISBN 978-80-249-4253-7

Věnuji Claire

Poděkování

Děkuji úžasnému týmu v nakladatelství Penguin Random House za redakci, marketing, propagaci, prodej a výtvarnou práci. Já jen píšu knihy, ale vy všichni děláte doslova kouzla, aby doputovaly až do rukou čtenářů. Tisíceré díky za vaši podporu a přátelství v uplynulých jedenácti letech.

Žádné poděkování by nebylo úplné, kdybych nevyzvedla své první čtenářky a nejlepší přítelkyně Susan Crandallovou a Wendy Waxovou. Děkuji, že jste vždy byly tak upřímné a na rovinu mi řekly, co dělám a co nedělám správně!

Samozřejmě děkuji všem čtenářům, kteří si z věrnosti koupí každou moji knihu. Vaše nadšení a vlídná slova dokládají, že stojí za to, podstupovat trápení spojená se všemi termíny odevzdání rukopisu. Jste vážně nejlepší součástí tohoto spisovatelského koncertu, z nějž mám nejraději slovo „konec“.

Děkuji občanům kouzelného města Georgetown v Jižní Karolíně za pravou jižanskou pohostinnost a laskavost, kterými mě zahrnovali během mé tamní návštěvy. Sběr materiálu, který jsem kvůli této knize prováděla, se díky nim stal zábavou. Zvlášť děkuji bývalé místní obyvatelce Marilyn Barnhillové, v níž jsem našla vzácný zdroj informací o Georgetownu padesátých let 20. století. Přeju si, abych to zde mohla vidět v tehdejší době!

V neposlední řadě děkuji všem neznámým lidem bojujícím za záchranu starých budov, protože plně chápou, že naše národní historie je nerozlučně spjata s pamětníky, kteří již odešli nebo postupně odcházejí na věčnost.

Caol Áit: tento gaelský výraz označuje tenká místa – jak zní doslovný překlad –, na nichž se spolu setkávají tento a příští život. Podle legendy od sebe zemi a nebe dělí pouhé tři stopy, avšak na tenkých místech, na tenké linii, jsou si ještě bližší. Jedním z řady takových míst rozesetých po celém světě, na nichž se čas zastavil a světský a posvátný nadpozemský svět se vzájemně dotýkají, je Carrowmore v hrabství Sligo v Irsku.

První kapitola

Ivy

2010

Georgetown, Jižní Karolína

Myslela jsem, že jsem mrtvá. Přitom jsem cítila vůni kvetoucí pupalky a slyšela hrdelní švitoření a pokřikování žvanivých jiřiček, jež se vracely přes močál domů. Viděla jsem jejich útlé, duhově se měnící siluety, jak letí po obloze zbarvené dokrvava zapadajícím sluncem a proplouvají mezi zčernalými korintskými sloupy a odrolenými komíny Carrowmore. Ten dům dostal jméno po legendárním tenkém místě, které leží v dalekém Irsku. Znovu jsem si vybavila hlas Ceecee, jak vypráví, co to jméno znamená a proč bych se měla držet co nejdál od tohoto místa. Ale stejně jako většinu řečí, které kdy Ceecee vedla, jsem tuhle báchorku poslouchala jen na půl ucha.

Jak Carrowmore, tak já jsme se nyní nacházely v troskách, měly vráskami zbrázděnou omítku a praskliny v základech. Do celé záležitosti podivně zapadalo, že bych měla zemřít v tomto domě. Už jednou, ještě jako holčička, jsem tady málem zahynula. V duchu jsem se ptala, jestli tenhle dům čekal na druhou šanci.

V dálce zaznělo burácení Ellisova mustangu ročník 1966. Kdybych se mohla hýbat, vyběhla bych předními dveřmi ven na cestu a vyrazila mu naproti, dřív než zmáčkne klakson a rozčílí tátu. Nic táta nesnáší víc než houkání klaksonů, Ellisovy dlouhé vlasy a pak ten bourák.

Jenomže jsem se nemohla hýbat. Vše, co si pamatuji, je, že jsem šlápla na starou dřevěnou podlahu a pak jsem uslyšela praskání zetlelého dřeva. A teď tady ležím celá rozlámaná.

Mozek mi připomněl, že jsem Ellise neviděla už déle než čtyřicet let. A také že své drahocenné auto prodal v roce 1969 těsně před tím, než odcestoval lodí do Fort Gordonu. Navzdory hořké vůni vyčerpání, která mě ovanula, jsem se s jiskřičkou naděje ptala, jestli pro mě Ellis po tak dlouhé době přijde.

Zaznamenala jsem, že v ruce zaťaté v pěst mačkám něco měkkého, bezpochyby hedvábného. Prsty se musely prostě sevřít v okamžiku, kdy jsem pocítila, jak se mi staletá podlaha propadá pod nohama. Aha, to je stuha do vlasů, kterou jsem vytáhla ze zásuvky Larkinina prádelníku. Moje sladká holčička. Dcera, po níž jsem vždy toužila, a zoufale jsem chtěla, aby byla celá po mně. A stejně zoufale jsem si přála, aby byla jiná, a hlavně šťastná. Nyní už není holčička. Přestože z mašliček dávno vyrostla, nechala jsem její pokoj takový, jaký byl, když odešla. Doufala jsem, že se jednoho dne pro vlastní dobro rozhodne vrátit domů. Uzná, že nadešel čas odpustit nám všem. A smíří se sama se sebou.

Vzpomněla jsem si, jak jsem černým fixem popisovala stuhu velkými tučnými písmeny, abych němými tahy přehlušila vztek, který mě popadl, ani nevím proč. Vztek jsem už necítila ani jsem si nedokázala vzpomenout, co mě k němu dohnalo. Z mlhy se vynořily pouze dvě jasné vzpomínky: jak jsem psala na stuhu a potom jak jsem padala sem. Mozek si se mnou záludně pohrával – ve zpětném pohledu si naprosto živě vybavoval věci, které se staly před mnoha lety, ale události staré pouhých třicet minut zanechal v temné komoře za zamčenými dveřmi.

V lebce mi začaly vybuchovat třpytivé bubliny vzduchu a v mém periferním vidění se míhaly světelné roje hvězd. Pomyslela jsem si, že ten obraz vytvářejí modrolesklé jiřičky mé minulosti, setrvávající v mých vzpomínkách. A potom jako bodnutí doběla rozžhaveným železem přišla bolest, která nejprve pronikla zátylkem, pak putovala vzhůru a jako velká tlapa pomalu svírala můj mozek. Po chvíli mě jako maska zahalila temnota a všechno zmizelo. S výjimkou smrdutých výparů motoru starého auta a chraplavého štěbetání tisíců jiřiček modrolesklých vracejících se domů k vlastním kořenům.

Druhá kapitola

Larkin

2010

Moji pozornost rozptýlily úvodní tóny jedné staré písně, které mě přiměly, abych vzhlédla od počítače a s uspokojením se rozhlédla. Seděla jsem u psacího stolu, který jsem milovala ne proto, že je krásný nebo vzácný – na to zapomeňte –, ale protože je prostě funkční. Vůbec se nelišil od kovových stolů ostatních copywriterů reklamní agentury Wax & Crandall, u níž jsem pracovala posledních pět let, a zcela postrádal působivý osobní ráz. Neměla jsem na něm žádné rámečky s fotografiemi, kýčovité cetky, smotky gumiček a další podobné drobnosti. Taky nic nezdobilo stěny mé kóje, v níž byste marně hledali nějakou památku na čtyři roky strávené na Fordhamské univerzitě, kde jsem po zakončení řádného studia získala diplom. Jedinou připomínkou mé minulosti byl zlatý řetěz se třemi amulety, který jsem nikdy nesundala z krku, avšak vždy jsem pečlivě dbala, aby zůstal schovaný pod oblečením.

Byla jsem ráda, že se nikdo neptá, proč vytvářím dojem, že nemám žádnou minulost. Ale tak to v New Yorku chodí. Tady lidi zjevně zajímá jen to, kam směřujete, a nikoli to, co máte za sebou. Kolegové v práci jednoduše usoudili, že nemám manžela nebo partnera, děti ani sourozence. A tipovali správně. Fakt, že pocházím odněkud z jihu, poznali čistě z mého přízvuku, protože jsem se nedokázala zbavit protáhle vyslovovaných souhlásek a polykání některých hlásek. Nikdy jsem se nezmínila, že jsem se narodila a vyrostla v Georgetownu v Jižní Karolíně a že když zavřu oči a na chvíli se ponořím do vzpomínek, ucítím slaný pach řek a močálů obklopujících mé rodné město. Kolegové patrně dospěli k závěru, že svůj domov nenávidím, a proto jsem odtamtud odešla. Tento úsudek jsem mohla směle označit za mylný.

Existuje řada jiných důvodů než nenávist k určitému místu, které člověka přimějí změnit vzduch.

„Ťuk, ťuk,“ ozvalo se.

Otočila jsem se a uviděla Josephine – nikoli „Jo“ nebo „Josie“, ale zásadně Josephine –, jak stojí u vchodu do mé kóje. Chybějící dveře znamenaly, že lidé museli improvizovat, když chtěli vstoupit dovnitř. Josephine zastávala jeden z vedoucích postů v účtárně. S osobami, které si oblíbila, jednala mile, a naopak každý, kdo jí neseděl, věděl, že se jí má obloukem vyhýbat.

„Máte chvilku čas?“ zeptala se.

V ten okamžik byly mé prsty připravené nad klávesnicí, takže její otázka byla zbytečná, ale ona nepatřila mezi typy, které si takových drobností všímají. Byla jednou z panovačných žen, jež člověka donutí postavit se do pozoru už samotným vzhledem – v jejím případě to byla drobná postava, hnědé vlasy s blond melírem a permanentně snědá pleť – a navyklé dostat to, co chtějí, pouhým úsměvem.

Těsně předtím jsem poslouchala přes streamovací službu Pandora hudbu, abych si vzpomněla na název písně, která sem doléhala. Neměla jsem ve zvyku nechat se vytrhovat z práce, ale tentokrát jsem se neubránila. Dream On. Aerosmith. Usmála jsem se pro sebe.

„Prosím?“ tázavě pronesla Josephine. Tak jsem si uvědomila, že jsem promluvila nahlas.

V duchu jsem se vrátila k její první otázce. „No, teď zrovna…,“ začala jsem, ale vzápětí jsem zmlkla zasažena předtuchou, která se náhle vyklubala z plíživého pocitu neklidu, jenž mě provázel od probuzení.

Ceecee by řekla, že právě někdo přešel po mém hrobě. Ale věděla jsem, že za vším stojí jen sen, který jsem měla minulou noc. Zdálo se mi, jak padám do temných hlubin, máchám rukama i nohama a čekám, až narazím na neviditelné dno.

Josephine ignorovala řeč mého těla, postoupila o pár kroků blíž a spustila: „Protože jsem vás chtěla požádat o vyložení snu, který jsem měla minulou noc. Běžela jsem, ale pořád jsem měla pocit, jako bych vězela po kotníky v lepidle.“

Opřela jsem se zápěstím o hranu stolu, ale neotočila jsem židli v naději, že Josephine pochopí náznak, že má hodit zpátečku. „Můžete si to najít na Googlu, víte? Na internetu se dá vypátrat spousta výkladů snů – jedním kliknutím.“ Nechala jsem ruce vedle klávesnice.

„Ano, vím, ale myslela jsem, že bude rychlejší zeptat se vás. Jste přece expert,“ nedala se Josephine a vykouzlila zářivý úsměv.

S povzdechem jsem se k ní otočila čelem. Označení expert jsem odmítala, ale uznávala jsem, že se v tomto oboru vyznám víc než dobře. Dlouhou řadu let jsem se věnovala rozborům matčiných snů jako pokusu lépe jí porozumět. Jelikož jsem v dětství zažívala v jednom kuse rozčarování, myslela jsem, že když zjistím, co se matce honí hlavou, pomůže mi to odhalit důvod smutku a neklidu, které měla vepsané v očích. Doufala jsem, že mě z vděčnosti za snahu, kterou vynakládám, zařadí do pestrého okruhu svých hostů vyznávajících mír a krásu. Neuspěla jsem, avšak v průběhu tohoto procesu jsem v sobě objevila živý zájem o látku otevírající vhled do lidského podvědomí. Tak jsem získala něco nevšedního, čím jsem se mohla blýsknout ve společnosti. Sice jsem se zřídkakdy zúčastňovala různých party, ale když konverzace vázla, vytáhla jsem z rukávu starý salonní trik, který vždy přispěl k opětovnému rozproudění zábavy.

„Pravděpodobně existuje milion výkladů, ale myslím, že by to mohlo znamenat, že některé ambice, které v životě máte – týkající se například kariéry nebo lásky –, se nenaplňují tak rychle, jak byste si přála, a proto se cítíte něčím brzděná, nebo dokonce držená na místě,“ odpověděla jsem.

Sledovala jsem, jak Josephine několik vteřin jen mlčky mrká. Nebyla jsem si jistá, jestli nabídnutou interpretaci nechápe, nebo naprosto odmítá, že by jí mohla nějaká brzda bránit v hladkém postupu vpřed.

„Děkuju,“ řekla konečně, znovu se zářivě usmála, zbavená veškerých pochybností o sobě, a vlídně dodala: „Jedete s obchodním oddělením na víkend do Hamptons?“

Zavrtěla jsem hlavou, protože jsem se už chtěla vrátit k práci. Každý den jsem chodila do posilovny v půl šesté, což vyžadovalo vypadnout z kanceláře nejpozději o páté. Předsevzala jsem si udržet se ve formě, jenomže tahle aktivita moc neumožňovala věnovat se společenskému životu. Ne že bych se mezi kolegy necítila dobře – naopak jsem se s nimi báječně shodla a oceňovala jsem, že mají smysl pro humor a jsou vysoce kreativní. Zakotvila jsem v mladém týmu zahrnujícím několik velmi vzdělaných mileniálů o málo starších než já. Na pracovních posezeních jsem se nejraději bavila právě s nimi, neboť jsem zjistila, že vytvářejí možnost snáz uniknout zpátky k pracovnímu stolu, když začnou padat otázky, v jakém bytě žiju a jestli v dopravě dávám přednost metru, nebo taxi.

„Ne,“ odpověděla jsem. „Myslím, že zůstanu ve městě.“ Nepřestávala jsem žasnout, že si lidé stěžují na přelidněné město a přitom se vždycky ve stejnou dobu hromadně hrnou na stále stejné pláže nabité stále stejnými lidmi a většinou přesně těmi, před nimiž se snažili uniknout. „Voda bude studená jako led. Vždyť je teprve duben.“

Josephine pokrčila nos, ale všimla jsem si, že se v jejím obličeji neobjevila žádná další vráska. Říkala, že si nechává píchat botox ryze jako preventivní opatření, avšak mohla jsem se z fleku vsadit, že je na dobré cestě rozmnožit řadu obludných žen, jaké vídám nakupovat v obchodech nejvyšší cenové kategorie na Páté avenue. Jak by konstatovala Ceecee, tohle je naprosto nepřirozené.

„Voda nebude chladnější než obvykle,“ naléhavě řekla Josephine a trvala si na svém. „Pojeďte. Užijete si prima zábavu. Máme v Montauk k dispozici celý obrovský dům. Mám tam rezervovaný pokoj se dvěma královskými postelemi, a pokud vám nevadí moje společnost, jste vítána. A můžete ostatním vykládat sny.“

Ocitla jsem se v pokušení. Ještě nikdy jsem se nepřidala k pracovnímu kolektivu nebo partě dívek, které si společně pronajímají domy, aby tam strávily víkend. Na základní škole jsem měla kupu kamarádek, ale když jsme postoupily na druhý stupeň, tak si vůdcovské typy vytvořily vlastní skupinky, z nichž mě žádná nepřijala. Jako jediné jsem měla věrně po boku dvojčata Mabry a jejího bratra Bennetta. Naše matky byly nejlepší přítelkyně a my tři jsme spolu prakticky vyrůstali od plenek a jako batolata jsme se společně koupali ve vaně. Přesně tam jsme uzavřeli nerozlučné přátelství, které bez ohledu na drobné peripetie vydrželo do posledního ročníku střední školy, kdy najednou skončilo na celé čáře.

Ta vzpomínka napomohla, abych bez zábran znovu zavrtěla hlavou. „Děkuju za pozvání, ale vážně zůstanu doma. Možná že přestavím nábytek. Už mám pár nápadů jak.“

Josephine na mě vrhla zvláštní pohled. „Jistě. No, možná to bude lepší. Opravdu bych nechtěla stát vedle vás, až bychom na sebe hodily bikini.“

„Pro informaci nemám žádné bikini,“ sdělila jsem popravdě. Jsem spíš z těch děvčat, které jsou nakloněné krátkému tričku a chlapeckým trenýrkám než módním trendům na poli plavek.

„Ale děkuju za optání. Možná příště, ano?“

Vzápětí zazvonil můj mobilní telefon ležící na psacím stole. Neměla jsem v kontaktech uložená čísla nebo fotografie, protože jsem si nepotřebovala nic ukládat. Letmo jsem koukla na displej, na němž stálo první číslo, které jsem měla zapsané v paměti. Když jsem nehnula ani prstem, Josephine významně kývla směrem k mobilu. „Vy to nevezmete?“

Už jen tón, který nasadila, napovídal, že se nehodlá s omluvou taktně vzdálit, aby mi dopřála soukromí. Natáhla jsem ruku a mobil umlčela. „Ne. Zavolám mu zpátky později.“

„Mu?“ zeptala se významně.

„Otci.“ Nikdy jsem nebrala otcovy hovory bez ohledu na to, kolikrát se snažil dovolat. Když jsem přesídlila do New Yorku, volal častěji, ale už něco přes rok se ozýval asi tak jedenkrát týdně – pokaždé v jiný den a čas, jako by se mě pokoušel zastihnout nepřipravenou. Nevzdával se, stejně jako já. V první řadě jsem po něm zdědila tvrdohlavost vlastní celému rodu Lanierů.

„Takže vy máte otce.“ Josephine na mě zkoumavě pohlédla.

„A kdo nemá?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

První kapitola

Druhá kapitola