Přeložila Alice Flemrová

DIVORARE IL CIELO

Copyright c 2018, Paolo Giordano

All rights reserved

Translation c Alice Flemrová, 2020

ISBN 978-80-207-1967-6

Věnováno Rosarii a Miminovi,

Angelovi a Margheritě.

Jejich zpívánkám.

Část první

Velcí egoisté

1

Uviděla jsem je, jak se koupají v bazénu, v noci. Byli tři a byli velice mladí, skoro ještě děti, stejně jako tehdy já.

Ve Speziale můj spánek neustále přerušovaly nové zvuky: šumění zavlažovacího zařízení, toulavé kočky peroucí se na zahradě, pták vydávající donekonečna stále stejný zvuk. První letní prázdniny trávené u babičky jsem skoro mívala pocit, že vůbec nespím. Z postele, na které jsem ležela, jsem se dívala na předměty v pokoji a ty se vzdalovaly a přibližovaly, jako kdyby celý dům oddychoval.

Té noci jsem ze dvora uslyšela hlasité zvuky, ale nevstala jsem hned, správce občas přicházel až ke vchodu, aby nechal za dveřmi zastrčený vzkaz. Ale pak se ozval šepot a zadržovaný smích. A tak jsem se rozhodla vylézt z postele.

Nohama jsem se vyhnula lapači hmyzu, který vysílal z podlahy modré světlo, došla jsem k oknu a podívala se dolů, pozdě na to, abych viděla kluky se svlékat, ale včas, abych zastihla posledního z nich, jak se noří do černé vody.

Světla v podloubí mi umožňovala rozeznat jejich hlavy, dvě tmavší a jednu, která mi připadala stříbrná. Jinak se mi z mého stanoviště zdáli skoro stejní, dělali pažemi krouživá tempa, aby se udrželi na hladině.

Ve vzduchu byl zvláštní klid, poté co se utišil severní vítr. Jeden z kluků se uprostřed bazénu položil na hladinu. Při pohledu na jeho nahotu, i když to byl pouhý stín, spíš jenom moje představivost, jsem ucítila pálení v krku. Prohnul se v zádech a v kotrmelci zaplul pod hladinu. Když se zase objevil, zavýskl a jeho kamarád se stříbrnou hlavou ho plácnul přes tvář, aby ho umlčel.

„To bolí, ty kreténe!“ řekl kotrmelečník znovu nahlas.

Ten druhý ho stlačil pod vodu a pak se na něj vrhnul i třetí kluk. Bála jsem se, že se začnou mlátit, že by se někdo mohl utopit, ale oni se od sebe se smíchem odtrhli. Posadili se na okraj bazénu ze strany, kde je menší hloubka, a otočili se ke mně mokrými zády. Kluk sedící uprostřed, ten největší, roztáhl paže a položil je kolem krku druhým dvěma. Mluvili potichu, ale sem tam se mi podařilo zachytit nějaké slovo.

Na okamžik mě napadlo, že sejdu dolů a ponořím se s nimi do nočního vlhka. V osamělosti Speziale jsem dychtila po jakémkoli lidském kontaktu, ale ve čtrnácti letech jsem na jisté věci neměla dost odvahy. Měla jsem podezření, že jsou to kluci z vedlejší usedlosti, i když jsem je vždycky viděla jen zdálky. Babička jim říkala „ti ze statku“.

Pak zavrzala péra nějaké postele. Zakašlání. Tátovy gumové pantofle skřípající na podlaze. Než jsem stihla na kluky zakřičet, aby utekli, už se hnal ze schodů a volal na správce. V přístavku se rozsvítilo a Cosimo vyšel ven ve chvíli, kdy se můj táta objevil ve dvoře, oba byli v trenýrkách.

Kluci mezitím vyskočili z bazénu a sbírali rozházené oblečení. Pár kusů nechali na zemi a rozeběhli se pryč do tmy. Cosimo vyrazil za nimi, řval, já vás zabiju, parchanti, přerazím vám hnáty, táta se po chvilce zaváhání vydal za ním. Viděla jsem, jak ze země sebral kámen.

Ze tmy se ozval výkřik, pak plesknutí těl o plot, hlas, který říkal, ne, slez odtamtud. Bušilo mi srdce, jako bych byla sama na útěku, jako kdyby pronásledovali mě.

Trvalo dost dlouho, než se vrátili. Táta se držel za levé zápěstí, na ruce měl flek. Cosimo mu ji zblízka prohlédl, pak ho postrčil do přístavku. Než sám zmizel v domě, na chvíli se zadíval do tmy, která vetřelce pohltila.

Den poté měl táta u oběda zafačovanou ruku. Vykládal, že zakopl, když se pokoušel vrátit na místo stračí hnízdo. Ve Speziale se proměňoval v někoho jiného. Během pár dnů mu ztmavla kůže a v dialektu se mu změnil i hlas, zdálo se mi, že ho vůbec neznám. Občas jsem se ptala sama sebe, kým je doopravdy, jestli inženýrem, který v Turíně chodí pořád v saku s kravatou, nebo tím mužem se strništěm na bradě, co se potlouká polonahý po domě. V každém případě bylo jasné, že moje máma si vybrala za muže jen jednoho z nich a o tom druhém nechtěla ani slyšet. Už léta se v Apulii neukázala. Když jsme se začátkem srpna vydávali na nekonečnou cestu autem směrem na jih, ani nevylezla z pokoje, aby se s námi rozloučila.

Obědvali jsme v tichu, dokud se ze dvora neozval Cosimův hlas.

Na prahu, před správcem, který se za nimi tyčil jako stráž, stáli ti tři kluci z minulé noci. Nejdřív jsem poznala jen toho největšího, podle tenkého krku a trochu protáhlého tvaru hlavy. Ale moji pozornost upoutali druzí dva. Jeden měl strašně světlou pleť, vlasy a obočí bílé jako bavlna; druhý byl tmavovlasý, opálený, s poškrábanými pažemi.

„Vida,“ ozval se táta, „přišli jste si pro svoje svršky?“

Ten největší odpověděl monotónním hlasem: „Přišli jsme se vám omluvit, že jsme včera večer vnikli na váš pozemek a že jsme se vykoupali u vás v bazénu. Naši vám posílají tohle,“ zvedl do vzduchu igelitku a táta ji sevřel v nezafačované ruce.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se. Ač nerad, trochu zmírnil tón.

„Nicola.“

„A oni?“

„Tohle je Tommaso,“ ukázal na toho světlého. „A tohle je Bern.“

Měla jsem dojem, že jsou v tričkách nesví, jako kdyby je do nich někdo navlékl násilím. Vyměnila jsem si s Bernem dlouhý pohled. Měl uhlově černé oči, trochu moc blízko u sebe.

Táta zlehka zatřásl igelitkou a zavařovačky uvnitř zacinkaly. Myslím, že mu bylo nepříjemné tam takhle přijímat omluvy.

„Nebylo nutné sem lézt potají,“ řekl. „Jestli jste se chtěli vykoupat, stačilo se zeptat.“

Nicola s Tommasem sklopili oči, zatímco Bern je dál upíral do těch mých. Bělost dvora za nimi byla oslepující.

„Kdyby se někomu z vás udělalo špatně…“ táta zaváhal, byl v čím dál větších rozpacích. „Cosimo, nabídli jsme vůbec tady chlapcům trochu limonády?“

Správce se ušklíbl, jako by se ho ptal, jestli se nezbláznil.

„To není třeba, děkujeme,“ řekl Nicola vychovaně.

„Jestli vám to rodiče dovolí, můžete se dneska odpoledne přijít vykoupat.“

Táta se na mě podíval, možná mě chtěl požádat o souhlas.

V té chvíli se slova ujal Bern: „Včera v noci jste zasáhl Tommasa kamenem do ramene. My jsme se dopustili přestupku, když jsme vstoupili na váš pozemek, ale vy jste se dopustil závažnějšího přestupku tím, že jste zranil nezletilého. Kdybychom chtěli, mohli bychom vás zažalovat.“

Nicola ho žďuchnul loktem do hrudníku, ale bylo zjevné, že nemá žádnou autoritu, je jen nejvyšší.

„Nic takového jsem neudělal,“ odpověděl táta. „Nevím, o čem to mluvíš.“

Znovu jsem uviděla pohyb, jímž se sehnul pro kámen, a znovu jsem zaslechla zvuky ve tmě, ten výkřik, který jsem v noci neuměla dešifrovat.

„Tommi, ukaž prosím tě panu Gasparrovi tu modřinu.“

Tommaso ucuknul, ale když vzal Bern do prstů lem jeho trička, neprotestoval. Bern jemně vyhrnul látku a obnažil mu záda: ta byla ještě světlejší než paže, z bledosti jasně vystupovala tmavomodrá skvrna, velká jako dno sklenice.

„Vidíte?“

Bern na modřinu zatlačil ukazováčkem, Tommaso se mu vysmekl.

Táta tam stál jako opařený. Cosimo zareagoval místo něj, nařídil klukům něco v dialektu a oni se způsobně rozloučili úklonou.

Když už byl Bern na přímém slunci, otočil se, aby si přísně prohlédl náš dům. „Doufám, že se vám ta ruka brzo zahojí,“ řekl.

Toho odpoledne se přihnal hurikán. Během pár minut se obloha zbarvila do fialova a do černa, takové barvy jsem nikdy předtím neviděla.

Bouřky trvaly skoro celý týden, mračna připlouvala od moře, zničehonic. Jeden blesk zlomil větev eukalyptu a jiný sežehnul čerpadlo na vodu ze studně. Táta byl vzteky bez sebe, rozzlobil se na Cosima.

Babička si na gauči četla ty své detektivky v kapesním vydání. Jen abych nějak zabila čas, požádala jsem ji, aby mi nějakou doporučila. Řekla mi, ať si jednu namátkou vytáhnu z knihovny, že jsou dobré všechny. Vybrala jsem si Smrtící safari, ale příběh byl nudný.

Poté co jsem chvíli zírala do prázdna, jsem se jí zeptala, co ví o těch klucích ze statku.

„Přicházejí a odcházejí,“ řekla. „Jedni a ti samí tu nikdy nejsou příliš dlouho.“

„A co dělají?“

„Mám za to, že čekají, až si je vezmou zpátky rodiče. Nebo až si je k sobě vezme někdo jiný.“

Jako kdybych jí definitivně zkazila potěšení z četby, odložila knihu. „A mezitím se modlí. Patří k jistému druhu… sektářů.“

Když se přehnal nečas, nastala invaze žab. V noci skákaly do bazénu, a ať jsme tam nalili chloru, kolik jsme chtěli, neexistoval způsob, jak je odehnat. Nacházeli jsme je uvízlé ve skimmeru nebo rozemleté mezi koly bazénového vysavače. Ty, co přežily, si nevzrušeně plavaly, některé v páru, zavěšené jedna druhé na zádech.

Jednou ráno jsem sešla dolů na snídani, ještě v kraťasech a tílku na spaní, a uviděla jsem Berna. Z okraje bazénu lovil žáby síťkou. Když nějakou chytil, zvedl ji do vzduchu a pak ji vyklopil do kbelíku.

Chvíli jsem váhala, jestli se mám ukázat, nebo se vrátit nahoru převléct, ale nakonec jsem šla za ním a zeptala se ho, jestli ho můj táta za tu práci platí.

„Cesare si nepřeje, abychom přišli do styku s penězi,“ řekl a sotva ke mně pootočil tvář. Po krátké odmlce dodal: „Tehdy šel jeden ze Dvanácti k velekněžím a řekl: ‚Co mi dáte? Já vám ho zradím.‘ Oni mu určili třicet stříbrných.“

Připadalo mi to jako nesmyslná odpověď, ale neměla jsem chuť si ji nechat vysvětlit. Podívala jsem se do kbelíku: nakupené žáby vyskakovaly do výšky, ale umělohmotné stěny byly příliš strmé.

„Co s nima chceš dělat?“

„Pustím je na svobodu.“

„Když je pustíš, večer se vrátěj. Cosimo je zabíjí pomocí louhu.“

Bern bleskurychle zvedl zrak. „Uvidíš, že je odnesu dostatečně daleko.“

Pokrčila jsem rameny. „Každopádně nechápu, proč tu hnusnou práci děláš, když ti za ni ani nezaplatěj.“

„Je to můj trest za to, že jsem bez dovolení vlezl do vašeho bazénu.“

„Mám ten dojem, že jste se už omluvili.“

„Cesare měl za to, že bychom to měli odčinit. Jenže kvůli dešti k tomu až do dneška nebyla příležitost.“

Žáby ve vodě unikaly jako namydlený blesk. On je trpělivě pronásledoval se síťkou.

„Kdo je Cesare?“

„Nicolův táta.“

„A není to taky tvůj táta?“

Bern zavrtěl hlavou. „Je to můj strýc.“

„A Tommaso? Aspoň on je tvůj bratr?“

Znovu zavrtěl hlavou. Když k nám přišli, Nicola řekl „naši rodiče“. Jenže Bern by mi to pravděpodobně nevysvětlil tak, abych to pochopila, a já mu nechtěla dopřát žádnou satisfakci.

„Co ta jeho modřina?“ zeptala jsem se.

„Bolí ho, když zvedá ruku. Floriana mu večer připravuje obklady z jablečného octa.“

„Každopádně ses podle mě spletl, tím kamenem nehodil můj táta. To byl asi Cosimo.“

Bern vypadal, jako kdyby mě neposlouchal, byl plně soustředěný na lovení žab. Měl na sobě kalhoty, které kdysi musely být modré, a byl bos. Pak zničehonic řekl: „Jsi fakt drzá.“

„Cože jsem?“

„Obvinit pana Cosima, abys očistila svého otce. Nemyslím si, že byste ho za práci nějak zvlášť platili.“

Další žába se zřítila do kbelíku. Bylo jich tam asi dvacet, nafukovaly se a vyfukovaly.

Chtěla jsem zamluvit předchozí lež, a tak jsem se zeptala: „Proč nepřišli tví kamarádi?“

„Ten nápad se tu vykoupat byl můj.“

Sáhla jsem si na vlasy, byly vařící. Mohla jsem se sklonit, namočit si ruku a hlavu si navlhčit, jenže v bazénu byly pořád žáby.

Bern jednu vylovil a přiblížil ke mně síťku. „Chceš si na ni sáhnout?“

„To ani omylem!“

„To jsem si mohl myslet,“ řekl s protivným úsměvem. Pak jako by se nechumelilo: „Dneska šel Tommaso za svým tátou do vězení.“

Očekával, že na mě ta informace zapůsobí, já mlčela.

„Zabil manželku polenem. Pak se chtěl oběsit na stromě, ale policie ho včas chytla.“

Žáby sebou ve kbelíku neklidně mlely. Obrovská hromada slizu. Bylo mi na zvracení.

„To sis vymyslel, že jo?“

Bern se zarazil se síťkou ve vzduchu. „Jasně že ne.“

Konečně polapil poslední žábu, tu, která mu dala nejvíc zabrat. Klekl si, aby síťku nezvedal moc vysoko.

„A co tvoji rodiče?“ zeptala jsem se.

Žába skokem unikla a zajela střemhlav do největší hloubky bazénu.

„Sakra. Vidíš, cos provedla? Seš pěkná zmatkářka!“

Došla mi trpělivost. „A co je podle tebe zmatkářka, co? Vymejšlíš si slova! Heleď se, já jsem tvýmu bráchovi nebo kamarádovi, nebo kdo to doprčic je, nic neudělala!“

Měla jsem v úmyslu okamžitě odejít, ale Bern se na mě poprvé vážně podíval. Ve tváři měl upřímnou lítost a zároveň jakousi bezelstnost. A zase to mírné uhrančivé šilhání.

„Prosím tě, přijmi mou omluvu,“ řekl.

„Prosíš mě, abych…“

Byla jsem trochu rozrušená, stejně jako před týdnem, když se na mě upřeně díval přes tátova ramena. Naklonila jsem se nad vodu, abych se podívala, kam se ta žába zašila.

„Co je to za černá vlákna?“

„Vajíčka. Žáby je sem přišly naklást.“

„To je hrůza.“

Ale on si moje slova špatně vyložil.

„Jo, je to hrůza. Nezabíjíte jen žáby, ale i všechna ta vajíčka. V každém z nich je živý tvor.“

Později jsem se natáhla, že se budu opalovat, ale byly zrovna dvě odpoledne, ta nejhorší doba, takže jsem to dlouho nevydržela. Přešla jsem dvůr a překročila balvany, které ho dělily od volné krajiny.

Našla jsem v plotě místo, kde ho kluci přelezli, pletivo bylo nahoře ohnuté a uprostřed zdeformované. Za ním byly ještě stromy, o něco vyšší než ty naše. Vypnula jsem se na špičky ve snaze zahlédnout statek, ale byl moc daleko.

Než Bern odešel, pozval mě na pohřeb žab, které vylovil mrtvé. Po všech těch hodinách na slunci se ani trochu nezpotil.

Požádala jsem Cosima, aby nafoukl kola babiččina starého bicyklu, a on mi ho nachystal na dvoře, promazaný a nablýskaný.

„Kam jedeš?“

„Trochu se projedu po okolí, tady, alejí.“

Počkala jsem, až táta odejde na sraz s kamarády, a pak jsem vyrazila.

Vchod do statku se nacházel na opačné straně než ten náš, aby se tam člověk dostal, musel ho celý objet, pokud se nerozhodl přelézt plot a zkrátit si to přes pozemek, jako to udělali kluci. Na asfaltce kolem mě svištěly kamiony. Položila jsem si walkmana do košíku a musela jsem jet v předklonu, protože šňůra od sluchátek byla moc krátká.

Statek neměl opravdovou bránu, jen železnou závoru, kterou jsem našla otevřenou. Uprostřed příjezdové cesty rostl plevel a okraje nebyly jasně definované, jako kdyby o její podobě rozhodoval opakovaný průjezd aut. Sesedla jsem z kola a dál pokračovala pěšky. Trvalo mi to ještě pět minut, než jsem dorazila k domu.

Už jsem předtím nějaké statky navštívila, ale tenhle byl jiný. Z kamene měl jen prostřední část, zbytek k ní byl přilepený jako nějaká krusta. Dvůr, který měl u nás podobu hladké dlažby, byl zalitý rozpraskaným betonem.

Položila jsem kolo na zem a odkašlala jsem si, abych na sebe upoutala pozornost. Nikdo se neobjevil. Tak jsem udělala pár kroků, abych se schovala před sluncem pod pergolou. Dveře do domu byly za sítí proti komárům dokořán, ale neměla jsem odvahu vstoupit. Místo toho jsem se opřela o stůl, zaujatá igelitovým ubrusem s vyobrazením mapy světa. Hledala jsem Turín, ale nebyl tam.

Nasadila jsem si sluchátka a obcházela jsem dům, nakukovala do oken, ale kontrast mezi tmou uvnitř a světlem venku byl příliš silný. Pak jsem za domem objevila Berna.

Seděl na stoličce ve stinném koutě, sehnutý k zemi. V téhle poloze mu obratle uprostřed zad vytvářely pás hrbolků. Berna obklopovaly hromady mandlí, nespočet mandlí, bylo jich tolik, že bych se na ně mohla položit s rozpaženýma rukama a ponořit se do nich.

Všiml si mě, až když jsem byla těsně před ním, ale ani tehdy neprojevil žádné známky překvapení.

„A hele, dcera vrhače kamenů,“ zamumlal.

Ze žaludku mi vystříkl pramínek studu. „Vlastně se jmenuju Teresa.“

Za celou dobu, co jsme dopoledne strávili spolu, se mě na to nezeptal. Přikývl, ale jako kdyby ho to upřesnění vůbec nezajímalo.

„Co to děláš?“ zeptala jsem se.

„Není to snad vidět?“

Bral mandle po čtyřech či pěti do hrsti, zbavoval je zelené slupky a pak je házel na vedlejší hromadu.

„To máš v úmyslu je vyloupat všechny?“

„Jasně.“

„To je šílenství, budou jich tisíce.“

„Mohla bys mi pomoct, místo abys tam stála se založenýma rukama.“

„A kam si mám sednout?“

Bern pokrčil rameny. Uvelebila jsem se na zemi v tureckém sedu.

Chvíli jsme loupali mandle. Všimla jsem si, kolik jich už vyloupal, musel tam sedět celé hodiny.

„Jsi děsně pomalá,“ řekl mi zničehonic.

„Ale vždyť to dělám prvně!“

„To je jedno, jsi pomalá a hotovo.“

„Řekl jsi, že budeme pohřbívat žáby.“

„Řekl jsem v šest.“

„Myslela jsem, že už je šest,“ zalhala jsem.

Bern se podíval na slunce, protáhl si krk. Neochotně jsem se natáhla pro další hrst mandlí. Trik na rychlejší odstranění slupky spočíval v tom, že člověku nevadilo, když mu dužina zalezla pod nehty.

„Tos je všechny nasbíral sám?“

„Jo, úplně všechny.“

„A co s nima chceš dělat?“

Bern si vzdychl. „V neděli přijede máma, má mandle hrozně ráda, jenže potřebujou aspoň dva dny schnout na slunci. A pak se musej roztlouct skořápky, což zabere nejvíc času. Takže mám zpoždění. Musím je vyloupat do zítřka.“

Udělala jsem si pauzu, byla jsem už unavená a hromada se vůbec nezmenšila. Trochu jsem se pohnula, abych upoutala Bernovu pozornost, ale ten nespouštěl oči ze země.

„Líbí se ti ta nová písnička od Roxette?“ zeptala jsem se ho.

„Jasně že se mi líbí.“

Jenže já měla dojem, že to není pravda, že tu písničku vůbec nezná a že nezná ani Roxette.

Po chvíli se zeptal: „To je ta, cos poslouchala?“

„Chceš si ji poslechnout?“

Bern zaváhal, než odhodil mandle. Podala jsem mu walkmana. Nasadil si sluchátka a začal přehrávač obracet v rukou.

„Musíš zmáčknout play.“

Znova si ho prohlížel, z jedné i z druhé strany, pak mi ho nervózním pohybem vrátil.

„To je fuk.“

„Proč? Já ti řeknu, jak…“

„To je fuk.“

Dál jsme pracovali, nedívali jsme se na sebe a už jsme nic neříkali, bylo slyšet jen mlaskání obnažených mandlí, mlask, mlask, mlask, dokud za námi nepřišli druzí dva kluci.

„Co ta tady dělá?“ zeptal se Tommaso a díval se přitom na mě svrchu.

Bern vstal, aby se mu postavil. „Řekl jsem jí to já.“

Nicola byl zdvořilejší, podal mi ruku a představil se, byl si jistý, že jsem si nezapamatovala jeho jméno. Říkala jsem si, který z nich asi dělal v bazénu toho utopence. Jako kdybych díky tomu šmírování měla nad všemi třemi jakousi neférovou výhodu.

Tommaso pak řekl: „Vedle už je všechno nachystaný, pohněte kostrou.“ A odkráčel bez nás.

Na mýtině mezi olivovníky na nás čekal nějaký pán. „Pojď ke mně, drahoušku,“ řekl mi a rozpřáhl paže.

Z ramen mu splývala štóla se dvěma zlatem vyšívanými kříži a v jedné ruce držel knížečku vázanou v kůži. Vousy měl černé, ale oči zářily blankytnou modří, byly skoro průsvitné. „Já jsem Cesare.“

U nohou měl vyhloubených pět jamek, žáby už v nich byly uloženy. Cesare mi začal trpělivě vysvětlovat, o co jde: „Člověk pohřbívá své mrtvé, Tereso, vždycky to tak dělal. Takhle začala naše civilizace a takhle je duším zajišťován přechod k novému sídlu. Nebo k Ježíši, pokud se jejich cyklus už završil.“

Když pronesl slovo „Ježíš“, všichni se dvakrát po sobě pokřižovali a nakonec si políbili nehet na palci.

Mezitím se k nám přiblížila nějaká žena, v ruce nesla kytaru a pohladila mě po tváři, jako by mě znala odjakživa.

„Víš, co je to duše?“ zeptal se Cesare.

„Nejsem si tím jistá.“

„Vidělas někdy, jak uhyne rostlina? Například žízní?“

Rajská palma našich sousedů v Turíně uschla na balkoně, její majitelé odjeli na prázdniny a vykašlali se na ni. Přikývla jsem.

„V jisté chvíli se jí zkrabatí listy,“ pokračoval, „větve uvadnou a z rostliny se stane cosi ubohého. Život z ní už vyprchal. Totéž se stane s našimi těly, když je opustí duše.“ Trochu ke mně naklonil hlavu. „Ale jednu věc tě na katechismu nenaučili. My neumíráme, Tereso, protože duše se stěhují. Každá má za sebou i před sebou spoustu životů, jako muž, žena nebo zvíře. I tyhle nebohé žáby. To proto je chceme pohřbít. Moc nás to nestojí, je to tak?“

S uspokojením na mě upíral zrak, pak, aniž pohled odtrhl, řekl: „Floriano, tak až budeš chtít, začneme.“

Žena vzala do rukou kytaru. Jelikož neměla popruh, musela pokrčit nohu, aby ji o ni opřela. V té nejisté rovnováze začala přejíždět po strunách. Nasadila něžnou píseň, ve které se zpívalo o listech a o milosti, o slunci a o milosti, a pak ještě o smrti a o milosti.

Po nějaké chvíli se k ní dokonale synchronizovaní připojili muži. Cesarův hlas, hluboký a chraplavý, jako kdyby vedl ty ostatní. Bern měl jako jediný zavřené oči a mírně zvednutou bradu. Byla bych ho aspoň na okamžik chtěla slyšet samotného.

Pak se najednou vzali za ruce. Cesare, který stál po mé levici, mi podal tu svou. Nevěděla jsem, jak to udělat s Florianou, která se věnovala hře na kytaru. Uviděla jsem, že Tommaso ji drží prsty za rameno, a abych nepřerušila náš kruh, udělala jsem totéž; usmála se na mě.

Při třetím refrénu už jsem byla schopná zazpívat sem tam nějaké slovo. Možná ho několikrát zopakovali právě kvůli tomu. Bern plakal? Nebo mě zmátl stín vlasů na jeho tváři?

Žáby byly tuhé, strnulé, v tom jejich rosolovitém břichu už opravdu nemohla být žádná duše. Říkala jsem si, jestli je podle Cesara ještě tam, nebo už odletěla jinam. V každém případě žáby dostaly požehnání a kluci poklekli, aby zasypali díry. „Patří k jistému druhu kacířů,“ řekla babička.

Než Cesare odešel, pozval mě, ať přijdu znovu: „Máme toho tolik, o čem si povídat, Tereso.“

Po příjezdové cestě vedl Bern kolo za řídítka místo mě. „Tak se ti to líbilo?“ zeptal se mě.

Odpověděla jsem mu, že ano, hlavně ze zdvořilosti. Teprve později jsem si uvědomila, že je to pravda.

„Má žaloba se netýká tvých obětí,“ řekl, „tvé zápaly mám před sebou stále.“

„Cože?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Část první Velcí egoisté

1