Přeložila:

KRISTINA VOLNÁ

Barbara Cartland: Nepolíbená nevěsta

Vydání první

Copyright © 2011 by Cartland Promotions

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab

and MM-EPM6.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2360. publikaci

Přeloženo z anglického originálu A Virgin Bride vydaného

nakladatelstvím Barbaracartland.com v roce 2011

Český překlad © 2020 Kristina Volná

Odpovědná redaktorka Jana Markusová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1373-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1374-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Barbara Cartland

Nepolíbená nevěsta

Láska je jako bouře – velkolepá, majestátní –

a smete vše, co se jí postaví do cesty.

Kapitola 1.

1867

„Matka představená tě chce vidět, Venetie.“

Lady Venetia Brooková zvedla hlavu od učení.

„Co mi může chtít, Eugenie? Mám tolik práce. Takhle to do zítřka nestihnu.“

„To neříkala. Řekla jen: Přiveď mi co nejrychleji lady Venetii.“

Venetia vstala od stolu a odsunula materiály, které si připravovala na hodinu. Byla rozhodnutá udělat svým výzkumem dojem na svého učitele, zkušeného a vzdělaného člověka.

Matka představená však musela dostat přednost přede všemi ostatními, a tak Venetia spěchala chodbou k jejímu pokoji na druhém konci budovy.

Klášterní škola pro mladé dámy v Paříži byla tou nejvyhledávanější školou v celé Evropě. Venetia, dcera vévody z Lynbrooku, sem přišla, když jí bylo šestnáct.

Škola ji velmi bavila a líbilo se jí, že se výuka lišila od té, kterou jí doma poskytovala nepříliš vzdělaná guvernantka.

Pokoj matky představené se koupal ve slunečním svitu, který se odrážel i na obrovském kříži, jenž vévodil jinak pohodlnému salonu.

Když Venetia vstoupila, matka představená vstala.

„Mám pro tebe vskutku překvapivou novinu, mé dítě.“

Venetia udělala pukrle, jak se od ní čekalo.

„Jakou, madam?“ zeptala se s očekáváním. „Z domova to nic nebude, protože jsem teprve přede dvěma dny dostala dopis od svého papá.“

„Je to z domova.“ matka představená se usmála. „Právě jsem obdržela od tvého otce spěšný dopis. Máš se okamžitě vrátit do Anglie.“

Venetia na ni nevěřícně zírala.

„Vrátit do Anglie? Ale proč?“

Matka představená pohlédla na dopis, který držela v ruce.

„Tvůj otec žádný důvod neuvádí. Pouze píše, aby ses vrátila okamžitě. Bude na tebe čekat ve vašem domě na Berkeley Square.“

Venetia se ostře nadechla.

„Nenapadá mne, co se mohlo stát. Proč si papá tak náhle přeje vidět mne ještě před koncem školního roku?“

„Myslím, že k tomu bude mít dobrý důvod. V každém případě ho, mé dítě, musíš poslechnout.“

„Je nanejvýš mrzuté, že musím odjet zrovna nyní, když tu chci toho tolik udělat,“ pronesla Venetia spíše k sobě než k matce představené.

„Víš dobře, mé dítě, že i tak jsi tu zůstala déle, než je běžné. I když jsme byli moc rádi, že tu jsi, a mnohokrát jsi mi velice pomohla, nemohu zpochybňovat rozhodnutí tvého otce, že se máš vrátit domů.“

„Kdyby uvedl nějaký důvod, pochopila bych to,“ bránila se Venetia. „Ale víte, jak je můj otec zaneprázdněný. Má mnoho povinností na venkově, Londýnu se vyhýbá, jak jen může.“

„Nuže, Jeho Milost teďv Londýně zjevně přebývá a my musíme poslechnout jeho příkazy. Zařídím, abys mohla odjet vlakem zítra brzy ráno.“

„Ale to mi téměř nedává čas se rozloučit,“ povzdechla si Venetia. „Nepředpokládám, že by se mi naskytla příležitost vrátit se sem do konce školního roku.“

Matka představená se usmála. „Je jen těžko představitelné, že by ti otec dovolil se vrátit, když tě tak naléhavě potřebuje v Londýně. Mé dítě, i když nám všem budeš chybět, víš dobře, že jsi měla odjet domů už na konci minulého léta.“

„Já vím, a bylo od vás mimořádně laskavé, že jste mi dovolili zůstat. Nadchly mne úplně všechny hodiny, kterých jsem se mohla zúčastnit. Nyní mám hluboké znalosti z klasické hudby, portrétování a dějin Evropy a z dalších předmětů, které se dívky běžně neučí.“

Matka představená se zasmála. „To mám radost. Učitelé, kteří tě vyučovali, jsou všichni velmi nároční a důkladní. Nedávno jsem říkala sestře Ignatii, že je s nimi daleko více starostí než se žáky.“

Nyní se zasmála Venetia. „To je možné. Ale jsou tak chytří a tolik toho vědí! Užila jsem si každou vteřinu, kterou jsem s nimi strávila.“

„Vím, a oni si také užili to, že tě mohli vyučovat. Ale teď už si jdi zabalit, mé dítě. Pošlu s tebou sestru Marii Barnardu, protože má více zkušeností s cestováním než většina jeptišek.“

„Budu moc ráda, když se mnou pojede. Je to chodící encyklopedie a nepochybně mi cestou řekne spoustu zajímavých věcí. Půjdu se sbalit, madam, ale v duši je mi do pláče, protože vás musím opustit.“

Nečekala, až jí matka představená odpoví, udělala pukrle a odešla z místnosti.

Matka představená si povzdechla. Měla Venetii velmi ráda a dívka rovněž dělala čest celé škole, ale pravda byla taková, že už byla příliš stará na to, aby chodila do školy s dívkami výrazně mladšími než ona. Měla by zaujmout své místo mezi společenskou smetánkou, která na ni v Londýně čekala.

Venetia se však do Londýna netěšila.

Rozloučila se s Paříží a vlak ji a sestru Marii zavezl k Lamanšskému průlivu. Najaly si doprovod, aby se o ně staral a zajistil Venetii tu nejlepší kajutu na palubě. Chytře jim opatřil lístek na loď, která plula přímo k londýnskému Toweru a nekotvila v Doveru.

Na lodi bylo hodně lidí, ale v kajutě měly Venetia i sestra Marie pohodlí. Do Londýna připluly v deset hodin následujícího dne.

Jakmile sešly po lodním můstku, Venetia spatřila, jak na ni čeká sloužící jejího otce v lynbrookovské livreji.

„Jsme moc rádi, že jste zase zpět, mylady,“ přivítal ji a Venetia se na něj usmála.

Zatímco nakládal její zavazadla, Venetia se rozloučila se sestrou Marií.

„Bylo od vás velmi laskavé, že jste jela se mnou, sestro. Jen bych si přála, abych se mohla vrátit s vámi. Budete mi všichni chybět – a samozřejmě také celé báječné vyučování.“

„A vy budete chybět nám. Jsem si ale jistá, že zazáříte ve společnosti, stejně jako jste zářila u nás.“

„Řekla bych, že to není příliš pravděpodobné. Prosím, pozdravujte ode mne všechny a ještě jednou vám děkuji, že jste mne sem doprovodila.“

Políbila sestru Marii, poděkovala najatému doprovodu a zamířila k místu, kde na ni čekal otcův kočár. Doufala, že snad pro ni přijel papá osobně, ale uvnitř nikdo nebyl.

Sloužící naložil její zavazadla a koně se dali do pohybu. Když projížděli ulicemi, Venetia sledovala domy, obchody a lidi. Přemýšlela, jak moc se to tu liší od Francie.

Matka jí zemřela a otec měl hodně práce, a tak z klášterní školy v Paříži přijela za poslední tři roky domů jen dvakrát. Byla velmi oblíbená, takže neměla nouzi o pozvání od svých přítelkyň, aby s nimi strávila léto. Každý rok proto byla u jedné z nich.

Teď se však vrátila zpět domů a ze všeho nejvíce se těšila na cesty na venkov. Už od dětství bylo její největší radostí jezdit na otcových skvělých koních. V Paříži se naštěstí své záliby nemusela tak docela vzdát, protože třikrát či čtyřikrát týdně vyrážela do Bois de Boulogne.

Jak se blížili k jejich domu na Berkeley Square, uvědomila si, že svůj londýnský domov sice miluje, přesto musí přesvědčit otce, aby se co nejdříve vydali na venkov.

Mučilo ji ovšem pomyšlení, že tam nebude její milovaná mamá. Věděla, že jí bude scházet úplně všude – a zejména v květinové zahradě.

Její matka se nikdy netěšila příliš pevnému zdraví. Zemřela, když byla Venetia ve druhém ročníku. Dívku velmi mrzelo, že se nesměla zúčastnit jejího pohřbu. Dokázala pochopit, že to její otec nepovažoval za nezbytné a že se bál, aby ji to příliš nezasáhlo, na druhou stranu se však s mamá chtěla rozloučit způsobem, jakým v cizině nemohla.

Ze svých vroucích modliteb v klášterní kapli neměla stejný pocit, jako když se modlívala v malém venkovském kostelíku, kde byla kdysi pokřtěna a biřmována a kam si zvykla chodit každou neděli.

Kočár zastavil před Lynbrook House na Berkeley Square.

Sluha rychle rozvinul na dláždění červený koberec a otevřel jí dvířka – Venetia ho poznala, pracoval pro její rodinu už dlouho.

„Je milé tě zase vidět, Henry,“ usmála se na něj.

„Vzala jste mi ta slova přímo z pusy, mylady.“

Dívka zamířila do haly a podala ruku starému šedovlasému majordomovi.

„Kdybyste tu nebyl, Batesi,“ zasmála se, „myslela bych si, že jsem vešla do špatného domu.“

„Jste skutečnou potěchou pro oko, mylady. Nebyla jste tu příliš dlouho.“

„Je můj otec doma?“ zeptala se Venetia.

„Jeho Milost na vás čeká ve své pracovně. Už je trochu netrpělivý, protože máte zpoždění.“

„Snad hodinku nebo dvě. Ráno bylo moře rozbouřené, a to nás zdrželo.“

Bylo jí však jasné, že otce podráždí, že na ni musel čekat – už od dětství trval na tom, aby se naprosto všechno dělo přesně tak, jak to chtěl on.

Už jako malé děvče Venetia věděla, že i když se zpozdí jen o pár minut, otec bude zuřit, a tak se naučila z učebny klouzat po zábradlí, aby se vyhnula trestu, kdyby na ni musel čekat s obědem.

Cestou k pracovně se toužila zeptat Batese, který vždycky všechno věděl, proč byla povolána zpátky domu. Majordom však kráčel rychleji než obvykle, a tak neměla příležitost si s ním promluvit.

Otevřel dveře pracovny a ohlásil svým zřetelným hlasem: „Lady je zde, Vaše Milosti.“

Vévoda z Lynbrooku vstal od psacího stolu.

Venetia si okamžitě všimla, že má vlasy bělejší, než když ho viděla naposledy, ve tváři má více vrásek a že vypadá starší, než čekala.

Rozběhla se k němu.

Políbil ji na obě tváře a pak řekl: „Máš zpoždění. Co tě zdrželo?“

„Moře. Mrzí mne to, papá, ale dostala bych se sem rychleji pouze v případě, že bych měla křídla.“

„Nu, už jsi zde a jen na tom záleží.“

Zamířil ke krbu a Venetia šla za ním. Když se pak zastavil a otočil se, aby k ní stál čelem, posadila se do křesílka. Už dávno věděla, že pokud otec zaujal tuto pózu, chystal se jí uštědřit přednášku nebo poučit o něčem mimořádně důležitém.

Bylo ticho, a tak si sundala klobouček a upravila vlasy, jak nejlépe toho byla schopná. Pak se znovu usadila v křesle. Protože však otec stále nepromluvil, poznamenala: „Čekám, papá, že mi sdělíte, proč jste pro mne nechal poslat tak náhle. Neměla jsem ani čas se rozloučit se všemi svými přáteli. A balila jsem se ve spěchu, a tak vás musím upozornit, že si budu muset nakoupit řadu věcí, které jsem byla nucena zanechat ve Francii.“

Mluvila bezmyšlenkovitě, aby prolomila napětí, které v místnosti panovalo. Pochopila, že je pro jejího otce obtížné najít slova, aby jí řekl, o čem uvažuje.

Díval se na ni zvláštním pohledem a ona neměla ani ponětí, že mu připadá ještě krásnější než její matka v témže věku.

Konečně se pomalu pustil do řeči: „Požádal jsem tě, Venetie, aby ses vrátila, z velmi důležitého a zvláštního důvodu.“

„Ráda bych ho znala, papá. Jsem si jistá, že to muselo být něco velmi důležitého, když jsem musela konvent opustit tak rychle.“

„Bylo nutné, abys byla v Londýně přítomna zítra ráno, protože bude v The London Gazette oznámeno tvé zasnoubení s vévodou z Rockinstonu.“

Venetia na něj dokázala jen zírat. Nemohla uvěřit svým uším.

„Nerozumím – papá,“ vykoktala nakonec.

„Vévoda z Rockinstonu, kterého asi znáš, je jedním z nejvýznamnějších vévodů v zemi. A právě on požádal o tvou ruku.“

Na okamžik zaváhal, než dodal: „A jak jsem ti právě sdělil, zítra bude vaše zasnoubení oznámeno veřejnosti.“

„Nemohu tomu uvěřit,“ zvolala Venetia. „Jak bych se mohla provdat za muže, jehož jsem nikdy nepotkala –“

Než mohla říci něco dalšího, otec zvedl ruku – a to bylo gesto, které znala od dětství. Znamenalo, že má okamžitě ztichnout.

„Čekal jsem, že se vdáš dobře,“ řekl jí, „protože tolik připomínáš svou matku. Jak jistě víš, byla to vyhlášená krasavice a jedna z nejvíce obdivovaných a respektovaných dam ve společnosti.“

Hlas mu zostřel. „Pochopitelně jsem nemířil tak vysoko, jako je Rockinston –“

„Jak ho jen mohlo napadnout oženit se se mnou, papá,“ vyhrkla Venetia, „když mne nikdy ani neviděl?“

Její hlas zněl i jí samé napjatě a nejistě.

„Jak jistě dobře víš, Venetie, manželství mezi členy tak významných rodin jako mé nebo vévodovy bývají domluvená. Pro naše rodiny by byla velká rána, kdyby se mezi nás nějakým nedopatřením dostal někdo, kdo by byl společensky nepřijatelný anebo by nebyl schopen zaujmout svou tradiční roli u dvora.“

Venetia si vzpomněla, že její matka byla dvorní dámou královny Viktorie, ona sama si však sebe v této pozici nikdy nepředstavovala. V tuto chvíli však nemělo smysl o tom mluvit, a tak dodala pevně: „Opravdu si myslím, papá, že než se zasnoubení oznámí veřejnosti, měla bych se s Jeho Milostí alespoň setkat a rozhodnout se, zda mohu být coby jeho žena šťastná.“

Jak čekala, její otec se narovnal a velmi přísně podotkl: „O tvém manželství rozhoduji já a pouze já. A nedovedu si představit, že by si má dcera, pokud má jen kouska rozumu, neuvědomovala, jaké má štěstí, že získala tak záviděníhodného manžela, ještě než byla formálně uvedena do společnosti.“

„Ale není má chyba, papá, že jsem ještě nebyla uvedena do společnosti. Měla bych mít alespoň nějaký čas pro sebe, než se vdám. Nebudu mít ani svůj debutantský ples, který jste mi slíbil.“

„Jakmile se staneš paní Rockinstonovou, budeš mít plesů, kolik budeš chtít. Proboha, použij hlavu, děvče. Všechny matky debutantek budou zelené závistí a budou se ptát, jak jsi jen ulovila toho nejlepšího mládence v zemi.“

Vévoda mluvil hlasitěji a hlasitěji a Venetia si uvědomila, že nemá smysl se s ním přít. Dokázala se velmi dobře ovládat, a tak se jen zhluboka nadechla a neřekla už ani slovo. Věděla, že mlčení je v tomto případě efektivnější než hádka.

„Jistě víš,“ pokračoval stále velmi útočným tónem, „že Rockinston je nejenom jedním z nejvýznamnějších mužů v zemi, ale rovněž i jedním z nejbohatších. Jeho rodina sídlí v Kentu a jejich sídlo je větší a noblesnější než Blenheim. Vlastně by se i jejich domu mělo říkat palác.“

Venetia dál mlčela.

„Má fantastické koně a vyhraje každý dostih. Vlastní rozlehlé pozemky v Anglii a ještě daleko větší ve Skotsku, kde má i prastarý hrad. Měla bys padnout na kolena a děkovat Bohu, žes dostala tak jedinečnou a úžasnou příležitost stát se manželkou tak skvělého šlechtice.“

Venetia byla pořád zticha, a to jejího otce rozčilovalo více, než kdyby se bránila.

„Rockinston se chce oženit co nejdříve. Svatba proto bude na našem venkovském sídle za dva týdny.“

Venetia promluvit nechtěla, ale nedokázala to.

„Za dva týdny? Papá, ale to je nemožné.“

„Proč?“ Vévodův hlas zazněl jako výstřel z pistole.

„Za prvé mám jen školní oblečení. Těžko po mně můžete chtít, abych stála u oltáře v šatech, které jsem nosila jako děvče, nebo abych ve školních šatech doprovázela vévodu, o němž máte tak vysoké mínění, na večírky. Patrně pojedeme na líbánky?“

„Samozřejmě že pojedete na líbánky,“ vyštěkl její otec. „Pokud opravdu potřebuješ nové šaty, budeš si je muset koupit co nejrychleji.“

„Budu jich potřebovat hodně, papá. Ale v první řadě bych ráda, pokud vás to neobtěžuje, poznala muže, za něhož se mám provdat.“

Sledovala svého otce a z výrazu jeho tváře vyčetla, že jí neřekl všechno.

„To není možné. Rockinston mě včera navštívil a sdělil mi, že musí jet na sever, aby o své svatbě informoval matku, která žije ve Skotsku. Právě z toho důvodu nechal organizaci sňatku v mých rukou a já mu slíbil, že se o vše postarám.“

Zhluboka se nadechl. „Mám v úmyslu pozvat hosty na dvacátého května.“

„Opravdu mi chcete říci, papá, že ani on mne nechce před svatbou poznat?“

Znovu se rozhostilo zlověstné ticho.

„Možná že se vrátí včas. Jestli ne, přijede přímo do Lynbrook Hall. Pokud dorazí do Londýna večer před sňatkem, snadno přijede na obřad, který se bude konat ve dvě hodiny.“

„Pokud tam budu já,“ dodala Venetia tiše.

„Ani se nebudu ptát, co jsi tím myslela! Chci, aby ti bylo naprosto jasné, že se má dcera skvěle provdá. Ale pokud jsi tak hloupá, že chceš dělat problémy a odmítnout nejen mé přání, ale také nejlepší příležitost, která se ti v životě naskytne, pak si nad tebou umyji ruce a už tě nikdy v životě nebudu chtít vidět.“

Venetia neodpověděla.

Vytáhl z kapsy hodinky a pohlédl na ně. „Protože jsi měla při příjezdu zpoždění, nemám již čas o tom s tebou déle diskutovat. Obědvám s předsedou vlády a na rozdíl od většiny lidí chodím vždy včas. Pokud máš k tématu ještě něco, můžeme si o tom promluvit večer. Předpokládal jsem, že budeš unavená, a tak budeme večeřet pouze spolu.“

Odešel z místnosti a prudce za sebou zavřel dveře.

Venetia se nepohnula.

Uvažovala, jestli vše, co slyšela, může být pravda, nebo se jí to jen zdálo. Jak jen by její papá – nebo kdokoli jiný – mohl čekat, že se vdá za muže, jehož nikdy neviděla, i kdyby opravdu byl tak společensky významný?

Bylo jí jasné, že její otec je tou myšlenkou nadšený a že udělá vše pro to, aby se sňatek uskutečnil.

Ale to přece není možné!

Jak jen ho přiměji k pochopení, uvažovala, že kdyby mi dovolil se s vévodou setkat, možná by se mi líbil natolik, že bych ke sňatku svolila?

Jak by se žena, která má alespoň trochu rozumu, mohla vdát pouze kvůli titulu?

Chvíli se Venetii zdálo, že snad usnula a že se vše odehrává v jejím snu.

O manželství přemýšlela.

Samozřejmě že ano.

Dívky ve škole mluvily o lásce neustále. Venetia si představovala, že až se vrátí do Londýna, navštíví, jak jí ostatně otec slíbil, řadu plesů a večírků. Venetia věděla, že je pohledná, ale zároveň nebyla nijak pyšná. Věděla, že je zkrátka podobná své matce, která byla vyhlášená kráska. Bylo jí proto jasné, že obdrží mnoho nabídek k sňatku.

Doufala však, že nějakým zázrakem potká muže, do něhož se zamiluje, a pak se vezmou a budou žít šťastně až do smrti.

Muži však nikdy nebyli středem její pozornosti, daleko víc ji zajímaly předměty, které studovala, proto jí ani nevadilo, že je na debutantku trochu stará.

S muži neměla žádné zkušenosti, i když se samozřejmě setkávala s bratry svých spolužaček, ti však byli buď příliš mladí, nebo neměli zájem o školačky.

Když její mamá zemřela, z otce se stal zachmuřený člověk a rozveselit ho dokázala pouze ona. Každému, kdo je znal, bylo jasné, že ji vroucně miluje, a ať už udělala cokoli, považoval to za její právo a nikdy se s ní o tom nepřel.

Stejné právo, bohužel, nepřiznával ostatním lidem, s nimiž se stýkal.

Venetii proto nikdy nenapadlo, že by ji otec nutil do něčeho tak nezvyklého a nepříjemného jako provdat se, ještě než bude uvedena do společnosti.

Musela však připustit, že z jeho úhlu pohledu to všechno dávalo skutečně smysl. Vévoda z Rockinstonu by byl skvělý zeť.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

Kapitola 1.