Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Aiden

Vydání první

Copyright © 2018. Aiden by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2359. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Aiden vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1370-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1371-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Melanie Moreland

AIDEN

Věnování

Karen

Tahle je pro tebe.

Jako agentka mi usnadňuješ profesní život.

Jako kamarádka mi rozjasňuješ svět.

Za obojí tě miluju.

Za Aidena jsi bojovala od chvíle, kdy byl

jen několika řádky v jedné kapitole.

Miluješ ho nejdéle, takže je tvůj.

Oficiálně.

A jako vždycky:

Mému Matthewovi,

bez něhož bych byla ztracená.

Navždy tvá.

Prolog

Začalo to jako vždycky. Hlasy, křik, záblesky paniky. Roztříštěné zlomky vzpomínek, rozmazané a navzájem promíchané obrazy.

„Jsi jako tvůj otec. Naprosto k ničemu.“

„Neumí číst? No to je ale překvapení! Vždycky byl hloupý.“

„Nic navíc za něj platit nebudu. Jestli nedokáže držet krok s ostatními, je to jeho problém.“

Utíkal jsem, vystrašený a bez dechu. Musel jsem se schovat, dostat se pryč. Kameny mě zasáhly do nohou, jeden se mi zaryl do krku. Cítil jsem mokrou krev, která mi stékala po zadní straně krku a na záda. Zahnul jsem za roh, kde jsem se ukryl v postranní uličce za popelnicí. Zadržoval jsem sípavý dech a snažil se být zticha.

Zvuky běžících nohou se zastavily, slyšel jsem vzteklé hlasy.

„Kam šel?“

„Myslíš, že je v té uličce?“

„Ne, ten malý parchant se bojí vlastního stínu, tam by nikdy nešel. Hledáme dál.“

Jako zázrakem šli dál, já jsem ale zůstal skrčený, protože jsem věděl, že by se mohli vrátit. Věděl jsem také to, že i když jsem jim dnes unikl, zítra si mě najdou.

Při vzpomínce na to množství výprasků, které jsem na škole schytal, jsem se celý otřásl. Na hřišti. Doma. Slyšel jsem se lapat po vzduchu, cítil jsem nástup paniky. Nebylo to skutečné, ten příval strachu, který mě paralyzoval, jsem však zastavit nedokázal.

Plesk!

„Ty mizerná sračko! Jediný, co umíš, je zklamat mě!“

„Prosím, mami, ne, páskem ne…,“ vzlykal jsem.

„Dostaneš teď, a ještě mnohem víc, ty nevděčníku! Kéž by ses nikdy nenarodil!“

Bolest jejího útoku byla tak sugestivní, že jsem ji téměř skutečně cítil, stejně jako jsem vnímal, jak sebou mé tělo reflexivně škubá. Slyšel jsem vlastní křik. Ještě pořád jsem nedokázal prolomit to sevření, které mě drželo v pasti minulosti.

Místnost byla světlá, zařízení mi bylo povědomé. Uvědomil jsem si, že jsem onoho osudného dne v Gregově kanceláři a dívám se, jak si tiskne pistoli k bradě. Až na to, že tu pistoli nedržel on. Byl jsem to já.

Tiskl jsem si zbraň ke krku a upřeně jsem zíral na Bentleyho. Potřásl hlavou.

„Jsi takový zbabělec!“

„Já to nechci udělat, Bente,“ žadonil jsem. „Prosím! Pomoz mi!“

„Až budeš pryč, budu rád. Nejsi nic než osina v zadku. Už jsem to s tebou vydržel dost dlouho.“

„No – jsme přece přátelé! Říkal jsi to!“

Pohrdavě pokrčil rameny. „Ne, byl jsi užitečný, ale už mi to stačilo. Teď laskavě ušetři světu ten prostor, který zabíráš.“

Otočil se, odcházel a mé prosby ignoroval.

V místnosti byla zima, chladný vzduch mě roztřásl. Rozhlédl jsem se. Byl jsem sám, opuštěný jedním z mála lidí, o nichž jsem si myslel, že jim můžu věřit. Zavřel jsem oči a přitiskl si tu studenou ocel na kůži.

„Stop!“

Při zvuku jejího hlasu se mé oči zprudka otevřely. Cami stála přede mnou.

„Nedělej to, Aidene“

„Nemám jinou možnost.“

„Ale máš.“ Natáhla ruku. „Pojď se mnou.“

„Ne. Já nejsem to, co potřebuješ. Nejsem něco, co by potřeboval kdokoli.“

„Jestli tu spoušť stiskneš, tak to nikdy nezjistíš.“

Zavrtěl jsem hlavou a přitiskl si pistoli blíž.

Cítil jsem, že odchází. Obklopila mě temnota.

Stiskl jsem spoušť.

S hlasitým zalapáním po dechu jsem se vzpřímeně posadil na posteli. Nadechl jsem se tolik potřebného kyslíku a horečně jsem se snažil potlačit paniku. Švihl jsem nohama přes okraj postele a tápal po vypínači, a když jsem ho konečně našel, rozhlížel jsem se po místnosti. Stále vyděšený jsem si přejel rukama po trupu a po hlavě a snažil se nahmatat krev, tu díru po kulce. Nenahmatal jsem ale nic než pot, pokrývající mi celé tělo.

Zoufale žíznivý jsem sáhl po láhvi s vodou na nočním stolku. Celou jsem ji vypil a odhodil stranou. Svěsil jsem hlavu, zatímco se můj dech postupně vracel do normálu a srdeční tep se zpomalil.

Byl to zlý sen. Ne první, a určitě ne poslední, který budu mít.

Tenhle však byl jiný. Byl intenzivnější než kdy jindy a ta poslední část s Gregem byla velice živá. Věděl jsem, že mi jeho smrt pořád leží v hlavě. Zůstávala někde na okrajích, zavrtávala se mi hluboko do psychiky a na povrch znovu vycházela tehdy, když jsem se snažil usnout.

Když jsem měl zlý sen naposledy, probudil jsem se vedle Cami. Ta mě uklidnila. Přitiskla se ke mně a utěšovala mě, dokud jsem znovu neusnul. Když jsem byl schovaný v jejím objetí, noční můra se nevrátila.

Dnes v noci jsem byl sám a bez jakýchkoli pochyb jsem věděl, že se bude vracet, dokud nevylezu z postele a nezačne nový den.

Bylo to tak, jak to být muselo. Protože, ať už to byla noční můra, nebo ne, poselství toho snu bylo správné, stejně jako vždycky bude.

Nebyl jsem k ničemu, a ona po mém boku už nikdy nebude. Zasloužila si mnohem víc, než jsem pro ni kdy mohl být já.

Vstal jsem a natáhl si tepláky. Půjdu si zacvičit a potom vyrazím do kanceláře. Alespoň tam můžu být něčím jiným než tím, co mi říkaly mé sny.

Tam můžu být Aidenem, věrným přítelem Bentleyho a Maddoxe. Součástí úspěšné společnosti. Respektován mnohými, některými i obdivován. Bohatý, vtipný a bezstarostný.

Bylo to skvělé krytí. Nikdo přes ně neviděl mé skutečné já.

To, které si schovávám.

Kapitola 1

Aiden

Nadechl jsem se vůně nového auta a s uspokojením se rozhlédl po interiéru na zakázku vyrobeného prodlouženého SUV, které společnost BAM koupila. Dvě řady sedadel proti sobě, takže jsem už na delších cestách, když jsme jeli všichni tři, nemusel sedět vepředu. Luxusní sedadla ze silné kůže, spousta místa pod nohama a nad hlavou a díky Reidovi i všechny dostupné technologické inovace. Auto nabízelo pohodlné cestování, včetně třetí řady sedadel, která byla snadno přístupná, také jsme ji mohli sklopit a mít víc místa pro zavazadla. Na jeho navrhování jsem dohlížel osobně, abych se ujistil, že splňuje všechny naše požadavky.

Než jsem stačil vystoupit a otevřít dveře, vklouzl dozadu naproti mně Bentley. Na sedadlo vedle sebe odložil kufřík a pokývnutím poděkoval za šálek kávy, který jsem mu podal. Oba jsme chvíli mlčky upíjeli. Pohledem zhodnotil interiér auta a zatvářil se spokojeně.

„Tohle mám rád. Jede hezky.“

Usmál jsem se. „To jo. Frank ho taky rád řídí.“

Frank ukázal ruku se zdviženým palcem a Bentley se zachechtal.

„Dobrá práce, Aidene.“

Povzdechl si, opřel hlavu o hladkou kůži a přeložil si nohu přes koleno. Tímto pohybem se mu trochu zvedly nohavice a odhalily ponožky. Nedokázal jsem potlačit úsměv.

Měl zářivě červené ponožky s fialovými a modrými trojúhelníky. Kravata byla ve stejné jasně červené barvě. Neodolal jsem a musel jsem mu poklepat botou na jeho.

„Pěkné ponožky.“

Otevřel jedno oko a zpražil mě pohledem. „Sklapni!“

„Nikdy jsem tě neviděl tak… šik.“

Posadil se rovně a nohavici si stáhl. „Di do prdele! Vybírala je Emmy. Říká, že kromě modré a šedé potřebuju ještě i jiné barvy.“ Smetl si z kolena imaginární smítko. „Ujistila mě, že jsou hip.“

„Ladí ti s kravatou. Dokonale sladěné.“

„Aidene!“ varoval mě.

Zvedl jsem ruce. „Co je? Řekl jsem jenom, že jsi šik. Zkoušet nové věci je dobré.“

„Nech toho!“

„Jasně.“ Dopil jsem kávu. „Víš ty co, byl by k tomu dokonalý červený kapesníček. Vsadím se, že Maddox by ti mohl nějaký půjčit. Byl bys ještě fešáčtější.“

„Abych ti nevyfešákoval fasádu.“

„U toho bych chtěl být.“

S úšklebkem zvedl noviny. „Anebo řeknu Emmy, že sis dělal srandu z jejího vkusu, a ona ti zařízne přísun koláčků.“

„Ty parchante! To je podpásovka.“

Odhrnul si sako, aby mi ukázal naleštěný pásek. „I tenhle je nový. Mám ho přidat na seznam věcí, o kterých Emmy řeknu?“

Chvíli jsme na sebe vyzývavě hleděli, dokud jsem si nevšiml, jak mu cukají koutky. Potom jsme se oba rozesmáli. Zvedl kávu a dopil ji. „Řekl jsem jí, že to zkusím.“

Zasmál jsem se. „Jako upřímně, ty ponožky se mi líbí. Akorát bych je čekal u Maddoxe, ne u tebe.“

„Chtěla, abych si je vzal, tak jsem si je musel vzít. Měl bys vidět ty druhé. Pošahaně puntíkované s tolika barvama, až mě rozbolela hlava.“ Pohladil hedvábný uzel pod krkem. „Aspoň že snesu tu kravatu.“

„Ne, má pravdu. Ty ponožky jsou hip.“

„Ale přiznejme si tohle: já hip nejsem.“

„Jsi víc, než jsi býval. A Emmy dohlídne na to, abys byl i cool.“ Ušklíbl jsem se na něj. „Možná budeš jednoho dne stejně cool jako já.“

Teď byl s protáčením panenek na řadě Bentley. „O nic víc mi v životě nejde.“

Pohodlně jsem se opřel a zkřížil ruce za hlavou. „Jo. Já vím.“

„Měl jsi vidět její obličej, když se zeptala na cenu těch ponožek. Myslel jsem, že dostane infarkt.“

„Není na peníze zvyklá jako ty, Bente.“

„Já vím. A mám pocit, že si ani nikdy nezvykne.“ Zasmál se. „Celý večer googlila, jak se o takové ponožky starat. Pořád jí říkám, ať na ten zatracený internet nechodí, ale ty ženské…“

„Hlavně ta tvoje. Ta je závislá.“

SUV zastavilo a nastoupil Maddox s tácem s kávou a sáčkem donutů. Rozhlédl se po autě a tiše hvízdl. „Hezké, Aidene. Moc hezké.“

„Já vím.“ S úšklebkem jsem se natáhl a sebral mu sáček a další kávu. Všichni tři žijeme na kofeinu. Bylo jedno, který kelímek jsem si vzal, protože pijeme všichni stejnou. Málo smetany a bez cukru.

„Hajzle nenažraný. Možná byly pro mě,“ zavrčel Maddox a snažil se získat sáček zpět.

Hmátl jsem dovnitř a s úsměvem jsem vytáhl čokoládový s čokoládovou polevou. Věděl jsem, že ty má nejradši. Pořádně jsem se zakousl.

„Co se dá, to se z pytle nevydá.“

„To je hnus! Laskavě jez se zavřenou pusou. Vypadá to, že jsi fakt plný sraček.“

„No,“ protáhl Bentley, „když to chodí jako kachna a kváká to jako kachna…“

Maddox smíchy zaklonil hlavu a já jsem se rozesmál. Miluju chvíle, kdy jsme spolu a sami sebou.

Hodil jsem sáček Bentleymu. „Kvák!“

On ho zase vrátil Maddoxovi. „Vyber si první.“

Odfrkl jsem si. Vždycky takový gentleman. Tak slušný. Maddox si vzal druhý dvojitě čokoládový donut a podal sáček Bentleymu, který si s úsměvem vytáhl třetí. Oba nás znal až moc dobře. Natáhl se dopředu a upustil sáček vedle Franka. „Je tam jeden i pro tebe.“

„Děkuju, pane Maddoxi. Dobré donuty miluju.“

Všichni jsme se zasmáli. Ať jsme se mu to snažili sebevíc vymluvit, trval na tom, že nás bude oslovovat „pane“. Napřed jsme byli pan Ridge, pan Callaghan a pan Riley. Nakonec souhlasil alespoň s tím, že nás bude oslovovat křestními jmény, pana se však vzdát odmítl.

Na několik minut zavládlo ticho, v němž jsme jedli a pili. Bentley si znovu opřel nohu o koleno, a tak jsem šťouchl do nohy Maddoxe a obočím jsem zacukal směrem k Bentovi. Maddox můj pohled sledoval, a když uviděl, co se mu snažím ukázat, obočí mu vystřelilo vzhůru.

Maddox byl z nás tří ten nejvystylovanější. Bentley byl klasik: tmavé obleky, bílé košile, hedvábné kravaty. Já jsem obleky nenáviděl – i když byly ušité na míru na má široká ramena, měl jsem pocit, že mě svírají. Měl jsem raději trička a koženou bundu, ale do kanceláře jsem chodil v košili a kalhotách a sako jsem přetrpěl, jen když to bylo nezbytně nutné. Zato Maddox v tom jel naplno. Vestičky, vzorečky, kapesníčky, módní botky. Nové doplňky Bentleyho šatníku by se mu měly líbit.

Maddox mlčel, posunul si brýle na nose nahoru a poklepal si na tvář tak, jak to dělal vždycky, když přemýšlel.

„Hezké punčochy, Bente. Velice výrazné.“

„Nezačínej!“

„Já jenom konstatuju. Takové barevné. To bych nečekal. Předpokládám, že Emmy?“

„Možná jsem si je vybral sám. Tohle tě ani nenapadlo, co?“

Maddox zavrtěl hlavou a ani se nesnažil skrýt úšklebek. „Možná jsem se včera převlíkl do ženských hadrů a muchloval se s klaunem.“

Bentley pokrčil rameny. „Vždycky jsem si myslel, že máš nějaký cirkusový fetiš. Neboj se z té skříně vyjít.“

Rozesmál jsem se a plácal se do kolen. „Bentley udělal vtip! Máš prý vylézt! Ze skříně! Chápeš, Mad Dogu?“

„Jo, Bentley se dopustil legrace. Zalarmujeme média.“

To už jsme se smáli všichni a autem se rozléhala citoslovce pobavení. Zepředu jsem slyšel Frankův tichý smích. Vždycky měl rád, když jsme se my tři do sebe pustili.

Maddox si otřel oči. „Ale vážně, co je s těma ponožkama?“

„Emmyin vliv.“

„Snaží se, aby byl hip.“

Maddox zavrtěl hlavou. „Nemůžeš někoho přinutit, aby byl hip. Buďto jsi, nebo nejsi. Velice nerad ti to říkám zrovna já, Bente, ale ty nejsi.“

„A předpokládám, že ty jsi?“

Maddox zvedl nohy a položil je na sedadlo vedle mě. Trhnutím si vytáhl nohavice. „Jsem.“

Bentley se zatvářil zděšeně. „Co to sakra je?“

„Tohle nosíme my, hip lidi.“ Ponožky měl snad ještě křiklavější než Bentley – modro-zeleno-žluté – a ve dvou různých vzorech.

„Tomu ty říkáš hip?“

„Jo.“

„Vždyť neladí!“

„Přesně tak. Barvy jsou stejné a vzory jsou si podobné, ale ne totožné, o to právě jde. Nejsou zrcadlově shodné. Neladí schválně.“

Bentley si odfrkl. „Schválně? Vypadá to, jako by ses oblékal potmě.“ Pozvedl jedno obočí. „Že tys po té příhodě s klaunem narychlo tápal na podlaze po ponožkách, Maddoxi? A tohle byl nejzdařilejší pokus o sladěný pár? Musel ses dostat ven, než ten jeho červený nos začal zase zářit?“

„Di do prdele, debile! Aspoň si svoje ponožky kupuju sám. Nemusí mi je vybírat přítelkyně.“

„Tak já aspoň mám přítelkyni. Nemusím šukat s klaunem.“

Maddox se s úsměvem opřel. „Možná ani já ne. Možná jsem se nemusel oblíkat po tmě, ale když jsem se probudil, nebyl jsem sám.“

Natáhl jsem ruku a dotkli jsme se pěstmi. „Poslouchejte Mad Doga. Našel si kost!“

„A pořádně jsem ji vykostil.“ Zamrkal. „Impozantně. Zmiňovaná dáma si dneska ráno možná nebude schopná oblíknout vlastní ponožky, jestli mi rozumíš.“

Další pěstní kontakt.

Bentley obrátil oči v sloup. „Vy dva jste směšní.“ Zkoumavě pohlédl na Maddoxe. „Někdo, koho známe?“

Maddox zavrtěl hlavou. „Intimnosti nikdy neprozrazuju.“

„Leda by to bylo s klaunem.“

Zamrkal. „Leda by to bylo s klaunem.“

Zasmál jsem se a změnil téma, protože už jsem se nechtěl Maddoxovým osobním životem dál zabývat. Oni by se totiž potom chtěli zabývat tím mým. A to se nesmí stát, hlavně ne po včerejší noci.

„Takže ty o tu nemovitost máš fakt zájem, Bentley? Je to letovisko, což není náš obvyklý styl,“ zeptal se Maddox a napil se kávy.

„Mě zajímá ten pozemek. Myslím, že bychom s ním mohli udělat něco výjimečného. To letovisko je staré a nemoderní, ale pozemek je prvotřídní. Chtěl jsem, abyste to oba viděli.“

Maddox po mně střelil pohledem. „Tak jo.“

Sundal jsem si sluneční brýle a promnul si oči, abych si měl čas promyslet, co chci říct. Než jsem ale stačil promluvit, Bentley přimhouřil oči. „Jsi v pořádku, Aidene?“

„Jo.“

„Vypadáš vyčerpaně.“

Maddox si mě prohlížel a já jsem se na sedadle zavrtěl, protože mi ty jejich ustarané pohledy byly nepříjemné. Potřeboval jsem to téma uzavřít – a rychle.

„Možná nejsi jediný, kdo v noci něco řešil, Mad Dogu.“

„Tys v noci s někým byl?“

Zvedl jsem jedno rameno, čímž jsem otázku odmítl. „Ani já o tom nechci mluvit, přesně jako ty. Můžeme teď přejít k věci?“ Přinutil jsem se k úšklebku. „Pokud teda nechcete sedět, navzájem si zaplétat vlasy a vést holčičí kecy.“

Bentley zasténal a přejel si rukou přes obličej. „To prosím už ne. Toho mám dost. Dokážou vůbec udělat jedinou věc, aniž by to spolu konzultovaly? Přísahám, že má Cami na zrychlené volbě. Dnes ráno to bylo o tom, jakou barvu punčocháčů si má vzít k šatům. Řekl jsem jí, že černé, ale musela zavolat Cami.“

„A?“

„Podle všeho byla správná odpověď tělové. Černá by prý byla moc –“ zvedl prsty jako uvozovky „– drsná.“

„A je to stejná ženská, kterou necháváš, aby ti vybírala ponožky?“ ucedil Maddox.

„Vyhul mi.“

„Sám si vyhul.“

„Díky, nepotřebuju, Emmy se postarala i o tohle.“ Bentley se se širokým a nemravným úsměvem uvelebil na sedadle. „A to je, mí přátelé, ten důvod, proč jsem se s těmi neustálými konzultacemi smířil.“

„Sex?“

Zavrtěl hlavou. „Sex s Emmy.“ I když to pronesl škádlivým hlasem, o jeho citech jsem nepochyboval. V očích měl teplo a spokojenost z něj přímo vyzařovala. Pocítil jsem záblesk závisti k jeho tak zjevnému štěstí, ale potlačil jsem ho. Zaslouží si být šťastný.

Asi minutu si mě zkoumavě prohlížel a pak mávl rukou. „Oukej. Takže se vrátíme k práci.“

V duchu jsem si oddechl. Byznys, to zvládnu. Bentleyho vyptávání moc ne.

„Je to obrovský pozemek, přes dvacet tisíc metrů čtverečních, hned u vody. Té rodině patří léta, ale v provincii teď nikdo z nich nežije a nechtějí mít s letoviskem starosti. Majitel jde do důchodu a chce být blíž ke svým dětem. Ozval se nám sám – pozemek ještě ani není oficiálně na prodej.“

„Nějaký důvod, proč se ozval konkrétně nám?“ zeptal se Maddox.

„Před pár lety u nás byla na stáži jeho vnučka, Jane Whitbyová. Vyprávěla mu, jak skvělý jsem na ni byl.“

Maddox pozvedl obočí. „Tys byl úžasný?“

Bentley se zasmál. „Na Jane si vzpomínám. Byla chytrá. Efektivní.“

Přikývl jsem. „Sandy ji milovala. Když odjela do Calgary, dali jsme jí bonus a skvělé doporučení. Dědečkovi řekla, že jestli budeme mít zájem, budeme s ním jednat férově.“

Maddox přikývl. „Skvělé. Bylo od ní hezké, že si na nás vzpomněla.“

„V každém případě, podle fotek, které jsem viděl, má cenu ten pozemek. Budovy se budou muset zbourat. Rekonstrukce by dala moc práce, ale kdybysme tam začali stavět, mohlo by to být lepší. Už teď dokážu vyjmenovat desítky investorů, kteří by do toho chtěli jít.“

„Pokud nám vyjdou čísla,“ namítl Maddox.

„Zůstane to mezi náma,“ varoval Bentley. „Jestli budeme pokračovat, tak mezi náma třema neproběhne nic než verbální konverzace, dokud nebudou podepsané papíry.“

„Jsme v bezpečí, Bente. Všechno jsme předělali – všechny naše systémy jsou zabezpečené. Reid to má všechno pod kontrolou. Přes jeho ochranu se nikdo nedostane,“ ujistil jsem ho. „Nikdo už nás nešpehuje.“

Povzdechl si a zadíval se z okna. Věděl jsem, jak jím otřásla zrada jeho právníka a přítele Grega. Začal být ve všem opatrný, ať už šlo o e-maily, SMS nebo telefonáty. Věděl jsem, že musím být trpělivý a že jednoho dne se konečně uvolní.

„Prozatím to zůstane mezi námi,“ prohlásil.

„Dobře.“

„Myslel jsem, že letoviska patří do Muskoky,“ ozval se Maddox.

Předklonil jsem se a zavrtěl hlavou. „Přemýšlej o tom, Made. Každý pátek je už v poledne dálnice 400 plná lidí, kteří se snaží dostat na sever. Stačí jediná nehoda, a trčíš tam celé hodiny. Cesta domů v neděli je stejná. Důvod, proč se lidé chtějí vyhnout městu, je odpočinek. V době, kdy tam konečně dojedeš, už jsi zase nervózní. Celý den trvá, než se aklimatizuješ, a potom se musíš vracet a máš před sebou tu samou věc. Znovu musíš bojovat s provozem a davy. Takže je to celé k ničemu. Domů se vracíš zase napružený.“

„Aiden má pravdu,“ potvrdil Bentley. „Důkladně jsme to prozkoumali. Muskoka je úžasná, ale zároveň nemožná. Pronásledují tě tam přesně ty věci, kterým chceš uniknout. Davy lidí, provoz, ceny. Port Albany je pořád malé a méně rozvinuté místo. Krásný výhled, pěkná jezera, ale z větší části pořád klidné. Myslím, že kdyby se to zpracovalo správně, tak by se to velice dobře prodalo, ať už bychom si to nechali v rámci BAM, nebo založili investiční skupinu.“

„Teď jsme docela zaměstnaní s Ridge Towers, můžeme si dovolit další projekt?“ zeptal se Maddox.

Bentley pokrčil rameny. „Nemusíme se unáhlovat. Podíváme se na pozemky, najdeme to, co hledáme, a rozhodneme se, jestli máme zájem. Vždycky to můžeme koupit a podržet si to, dokud se nerozhodneme.“

My s Maddoxem jsme souhlasili. „Dobrý plán.“

Kapitola 2

Aiden

Když se Bentley o něco zajímal, vždycky se změnil. Nikdo jiný by si toho nevšiml, pokud by jej neznal. Mluvil o něco rychleji a víc používal ruce. Pohledem nikdy nesetrval na jednom místě, spíš s ním těkal a snažil se při řeči vidět všechno kolem sebe.

V tu chvíli byl rozjetý k nezastavení. Věděl jsem, že zatímco mluví s Jedem Whitbym, už se mu v hlavě rýsuje nabídka. Maddox se procházel a každých pár metrů se zastavil, aby se rozhlédl. Bylo to ohromné. Sundal jsem si sluneční brýle a zahleděl se na obrovskou rozlohu vody. Ten den bylo tepleji a povíval lehký vánek. Dokázal jsem si představit, jaké by to tam bylo ve slunečním žáru při posezení s pivem a kocháním se výhledem.

„Kurevsky úžasný,“ zamumlal Maddox vedle mě.

„Bent to chce.“

„Ale hovno. Já to chci.“

„Tak to jsme tři.“

„O tom žádná. Ať už si to necháme, nebo tady budeme stavět, anebo od každého něco, musíme to koupit.“

Rozhlédl jsem se po pozemku. „Zajímalo by mě, jak je to s parcelama na obou stranách.“

Jed se se zachichotáním objevil vedle mě. „To se dozvíte asi za dvacet minut. Řekl jsem sousedům, že to chci prodat, a oni se chtějí přidat.“

Ztěžka jsem se při tom sdělení nadechl. Pozemek tvořil široký tvar písmene U. Kdyby se nám podařilo získat všechny tři parcely, měli bychom ohromující možnosti. Pohlédl jsem na Maddoxe a v jeho očích jsem viděl, že si myslí totéž.

Jed mě poplácal po rameni. „Rozhlédněte se a přijďte na kafe. Ale varuju vás, má žena mi vždycky říkala, že vařím asfalt. A to bylo, když byla ještě naživu a mohla hlídat, kolik zrnek melu.“

Usmál jsem se. „Tomu říkám férová výstraha.“

Vykročil směrem k hlavní budově a při chůzi se ztěžka opíral o hůl. Řekl nám, že hlavním důvodem, proč nemovitost prodává, je jeho zdraví.

„Strašně moc fyzické práce v sezoně a to, jak těžké je najít děcka, který se nechají najmout,“ vysvětlil nám. „Chtějí technický místa a věci, který můžou dělat, když sedí na zadku, a celej den u toho posílat ty esemesky.“

Tomu popisu jsme se zasmáli všichni, protože to bylo přesné.

„Mimo sezonu je tu liduprázdno. Vybudovali jsme to tu se ženou. Bez ní už to není stejný. Má dcera pro mě má pěkný dům a jsou tam i její děti. Jane je taky blízko, a tak je načase to prodat.“

Bentley zamyšleně stál a hladil si bradu, zatímco si Maddox poklepával na tvář a tvářil se zamyšleně. Věděl jsem, že oba v duchu promýšlejí nabídky. Já už jsem v hlavě jednu měl. Všechno o té oblasti a o hodnotě pozemků jsem se naučil zpaměti. Jako Bentleyho pravá ruka a viceprezident společnosti jsem měl naprosto jedinečnou roli. Nejen že jsem dohlížel na veškerou bezpečnost firmy a Bentleyho, ale také jsem byl zapojen do všech aspektů našich akvizic i do práce v terénu u velkých projektů, které jsme vzali. Maddox je náš člověk přes čísla a skrznaskrz zná naše finance. Byl jsem si jistý, že kdybych se jej v tu chvíli zeptal, mohl by mi okamžitě a na cent přesně sdělit naše bankovní zůstatky.

Ridge Towers byl obrovský projekt co do rozsahu i finančně, ale věděl jsem, že jsme s ním na správné cestě. Drželi jsme se rozpočtu, byli jsme v předstihu a zájem už byl pozitivní. Až najmeme ten správný marketingový tým, tržby vyletí do nebes. I když jsme projekt – na základě jednoho Emmyina vtipu – původně pojmenovali Bentley Ridge Estates, pak jsme se rozhodli zůstat u Ridge Towers, protože tento název ladil s lokalitou. Měl se z toho stát mimořádný přírůstek holdingu naší společnosti.

Než kdokoli z nás promluvil, počkali jsme, až Jed zajde do domu.

„To bylo nečekané,“ přemítal Bent. „Všechny tři parcely?“

„Já vím.“ Odfrkl jsem si. „Myslel jsem, že tahle parcela je impozantní.“

„Pokud se nám podaří získat pozemky všechny, nemůžeme to propást,“ prohlásil Bentley. „I kdybychom to měli rozdělit a znovu prodat, naděláme jmění.“ Odmlčel se. „Já si s těmahle lidma nechci zahrávat. Žádné podhodnocování. Vyslechneme je a uděláme jim dobrou nabídku. Dokončíme to rychle.“

To jsem na Bentleym obdivoval. Nikdy nechtěl nikoho podvádět. Při obchodování byl spravedlivý, zejména pokud šlo o jednání s lidmi. Byl mazaný a náruživý, ale vždycky upřímný, a to už od prvního dne, kdy jsem ho poznal.

„Máš v hlavě všechna čísla, Aidene?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2