Pam Jenoff

ZAPOMENUTÉ DÍVKY Z PAŘÍŽE

Mé rodině

„Za války je pravda tak drahocenná,

že ji musí vždy doprovázet tělesná stráž lží.“

— Winston Churchill

Toto dílo je fikce. Jména, postavy, místa i zápletky v tomto příběhu si autorka vymyslela. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Copyright © 2019 by Pam Jenoff

This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A.

Translation © Ivana Dresia, 2020

Original English title: THE LOST GIRLS OF PARIS

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-265-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-266-2 (mobi)

1. Kapitola

Grace

New York, 1946

Kdyby Grace Healeyová neudělala druhou největší chybu ve svém životě, nikdy by kufr nenašla.

Kdyby všechno bylo jako obvykle, byla by Grace v úterý v devět dvacet ráno už dávno na cestě na jih směrem do centra. Přesněji řečeno, už by seděla v prvním ze dvou autobusů, jimiž obvykle dojížděla ze své ubytovny v Hell’s Kitchen do kanceláře v Lower East Side. A ona skutečně byla na cestě do práce. Jenže nejela z domova. Takže místo toho, aby seděla v autobuse, běžela po Madison Avenue a cestou se snažila svázat si neposlušné vlasy do uzlu. Navzdory mrazu si rychle svlékla kabát, aby si sundala mátově zelený kardigan. Nechtěla, aby si Frankie všiml, že ten samý měla měla na sobě v práci i předešlý den. Nechtěla, aby se začal vyptávat, zda vůbec odjela domů.

Grace se na chvíli zastavila a dívala se na sebe ve výloze obchodu. Přála si, aby byl otevřený a ona si mohla koupit pudr a zakrýt stopy na svém krku, případně si vzít nějaký vzorek parfému, aby překryla pach včerejší brandy smíchaný s nádhernou, ale nepatřičnou vůní Markovy vody po holení, ze které se jí ještě pořád točila hlava. Na rohu sedící opilec si ve spánku pro sebe něco mumlal. Grace při pohledu na jeho mrtvolnou bledost pocítila známky solidarity. Z vedlejší ulice se ozvalo rachocení popelnice, zvuk, který souzněl s bušením v její vlastní hlavě. Celé město New York jako by bylo po opici. Anebo si to alespoň namlouvala.

Po Madison Avenue se proháněly ostré poryvy únorového větru, vlajky visící z mrakodrapů zuřivě narážely do stožárů. Kolem kanálu tančily staré zmačkané noviny. Grace slyšela zvony Saint Agnes odbíjet půl desátou. Odhodlaně pokračovala dál. Když se dala do běhu, za límcem cítila ledový vzduch. Před sebou už viděla Grand Central Terminal. Ještě kousek a zabočí doleva, aby na čtyřicáté třetí ulici nasedla do expresního autobusu mířícího směrem k Lexington Avenue.

Když se však přiblížila ke křižovatce na 43. ulici, viděla, že ulice před ní je zablokovaná. Tři policejní auta stála napříč ulicí a bránila v cestě dál na jih. Autonehoda, pomyslela si Grace. Všimla si černého vozu Studebaker, který vybočil ze svého směru. Z jeho kapoty se valila pára. V těchto dnech čím dál tím více aut ucpávalo ulice Midtownu, kde bojovaly o svůj prostor s autobusy, taxíky a dodávkami. Nikde však neviděla žádné jiné zúčastněné vozidlo. Na rohu stála osamělá sanitka. Zdravotníci nijak nespěchali, jen stáli opření o vozidlo a kouřili.

Grace vykročila k policistovi, jehož odulá tvář vykukovala z vysokého límce tmavě modré uniformy se zlatými knoflíky. „Promiňte. Bude ta ulice uzavřena dlouho? Jdu pozdě do práce.“

Podíval se na ni zpod čepice nedůtklivě, jako by mu navzdory všem těm ženám, které poslušně nastoupily do továren místo mužů, kteří museli narukovat a odjet do zámoří, byla představa pracující ženy stále k smíchu. „Tudy nemůžete jít,“ odpověděl strojeně. „A v dohledné době se vám to nepodaří.“

„Co se stalo?“ chtěla vědět, ale policista se už odvrátil. Grace udělala krok vpřed a natáhla krk.

„Jednu ženu srazilo auto, zemřela,“ řekl muž ve vlněné bekovce vedle ní.

Grace si všimla rozbitého čelního skla Studebakeru a najednou se jí udělalo špatně. „To je hrůza,“ zašeptala.

„Neviděl jsem to,“ odpověděl muž. „Ale někdo říkal, že byla na místě mrtvá. Alespoň netrpěla.“

Alespoň. To byla fráze, kterou Grace poté, co zemřel Tom, slyšela až příliš často. Alespoň byla stále ještě mladá. Alespoň neměli děti – jako by to bez dětí snad bylo snáze snesitelné. (Děti, pomyslela si občas, by nebyly břemenem, ale Tomovou součástí, která by tu zůstala navždy.)

„Nikdy nevíte dne ani hodiny,“ přemítal muž v čepici vedle ní. Grace neodpověděla. Tomova smrt byla rovněž nečekaná, převrácený džíp na cestě z armádní základny na vlakové nádraží v Georgii. Mířil za ní do New Yorku, aby se viděli, než bude muset narukovat. Nazvali ho válečnou obětí, ale ve skutečnosti to byla jen další nehoda, která se mohla stát kdekoliv.

Nějaký reportér začal fotit, blesk z fotoaparátu přinutil Grace zamrkat. Zakryla si oči a začala slepě couvat davem, který se mezitím vytvořil, snažíc se mezi cigaretovým kouřem, potem a těžkou vůní parfémů nadechnout čerstvého vzduchu.

Když už byla pryč od policejní barikády, ohlédla se Grace přes rameno. 43. ulice na západě byla rovněž zablokovaná, takže ani tato zkratka nepřicházela do úvahy. Vracet se na Madison Square a obcházet celé nádraží by jí trvalo nejméně další půlhodinu, takže by do práce dorazila s ještě větším zpožděním, než už měla. Už poněkolikáté proklínala předešlou noc. Nebýt Marka, nestála by teď tady, tváří v tvář jediné možnosti a místu, o kterém si přísahala, že už tam nikdy nevkročí – nádraží Grand Central na Manhattanu.

Musela se tomu postavit. Terminál se před ní tyčil v celé své kráse a jeho mohutný stín dopadal na chodník před ní. Nekonečné davy cestujících proudily dveřmi sem a tam. Představovala si vnitřek stanice, hlavní halu, do níž dopadalo světlo vitrážovými okny, a velké hodiny, u nichž se scházeli přátelé a milenci. Samotné místo jí nevadilo, ale měla pocit, že neunese pohled na lidi kolem sebe. Na dívky s čerstvě nanesenou rudou rtěnkou, jak plny očekávání svírají kabelky. Na čerstvě umyté děti, které vypadají trochu nervózně, když mají vidět otce, kterého si nepamatují, protože odešel, když byly sotva v batolecím věku. Na vojáky v uniformách zmačkaných po dlouhé cestě, jak vyskakují na nástupiště s kyticí zvadlých kopretin v ruce. Šťastná shledání, která se jí netýkala.

Měla by to prostě vzdát a jít domů. Grace toužila po příjemné teplé koupeli, možná by si i zdřímla. Jenže musela jít do práce. Frankie měl na desátou hodinu domluvený rozhovor s jednou francouzskou rodinou a potřeboval, aby zapisovala. Potom mají přijít Rosenbergovi pro doklady ohledně povolení k pobytu. To na své práci obvykle milovala: že se mohla ztratit v problémech jiných. Dnes ji však zodpovědnost nepříjemně tížila.

Nedalo se nic dělat, musela do práce, a v této chvíli existovala jen jedna jediná možnost. Grace odhodlaně narovnala ramena a vykročila směrem ke Grand Central.

Prošla dveřmi na stanici. Byla zde poprvé od toho odpoledne, kdy přijela z Connecticutu ve svých nejlepších šatech, s vlasy dokonale upravenými do loken pod malým kloboučkem. Tom nedorazil na třetí nástupiště vlakem z Filadelfie, kde měl přestupovat, a ona předpokládala, že zmeškal spojení. Když však nevystoupil ani z dalšího vlaku, začala být trochu nesvá. Zkontrolovala tabuli zpráv vedle informační budky uprostřed stanice, kam lidé mohli přišpendlit vzkaz, pro případ, že by snad Tom přijel dřív nebo se nějakým způsobem minuli. Neexistoval způsob, jak ho kontaktovat, nezbývalo jí tedy nic jiného než čekat. Snědla párek v rohlíku, čímž si setřela pečlivě nanesenou vrstvu rtěnky a v ústech jí po něm zůstala nepříjemná pachuť, přečetla si novinové titulky u kiosků podruhé, a pak i potřetí. Vlaky přijížděly a odjížděly a vyplivovaly na plošinu vojáky, kteří se sice podobali Tomovi, ale Tom mezi nimi nebyl. Než večer o půl deváté dorazil poslední vlak, byla zoufalá obavami. Tom by ji nikdy nenechal tak dlouho čekat. Co se stalo? Nakonec k ní vykročil tmavovlasý poručík, kterého si pamatovala z Tomova odvodu. Ve tváři měl výraz hrůzy, a ona najednou věděla. Dodnes cítila, jak ji chytají neznámé ruce, když se jí podlomila kolena.

Stanice vypadala stejně jako tenkrát v noci, přesně plnící svůj účel, s nikdy nekončícím proudem cestujících, netečná k roli, jakou sehrála v jejím životě před mnoha měsíci. Prostě jen jdi dál, říkala si a sledovala východ na vzdálenější straně stanice, jako by to byl maják. Nechtěla se zastavovat a vzpomínat.

Něco ji podivně zatahalo za nohu, jako prstíky malého dítěte. Grace se zastavila a ohlédla se. Bylo to jen utíkající oko na nylonkách. Mohly za to Markovy nedočkavé ruce? Díra se teď každým krokem zvětšovala a táhla se přes celé lýtko. Musela si punčochy okamžitě sundat.

Grace se rozběhla ke schodům do veřejné umývárny, která se nacházela o poschodí níž. Když míjela lavičku, klopýtla a málem upadla. Zvrtla si nohu, což způsobilo vlnu bolesti vystřelující ke kotníku. Odkulhala k lavici a zvedla nohu, protože předpokládala, že podpatek, který pořádně neupevnila, se znovu uvolnil. Bota však zůstala neporušená. Ne, zpod lavičky, kolem které právě prošla, vykukovalo něco, o co zakopla. Hnědý kufr, zastrčený nedbale pod ní. S nelibostí se rozhlížela kolem sebe a přemýšlela, kdo mohl být tak nezodpovědný a nechal zde jen tak ležet kufr. Nikdo vedle něj ale nestál a ostatní lidé procházeli kolem, aniž by si kufru všimli. Možná šel majitel na toaletu nebo si koupit noviny. Zastrčila ho dál pod lavičku, aby o něj někdo další nezakopl, a pokračovala v chůzi.

Přede dveřmi na dámské toalety si Grace všimla muže sedícího na zemi v otrhané uniformě. Na okamžik byla ráda, že Tom nemusel bojovat a nevrátil se zničený z toho, co ve válce viděl. V jejích očích zůstal jednou provždy tím dokonalým a silným mužem. Nevrátí se domů zjizvený jako mnoho jiných, které teď potkávala, zlomené, ale snažící se tvářit statečně. Grace sáhla do kapsy pro poslední mince a snažila se nemyslet na kávu, po které tolik toužila. Teď se bude muset obejít bez ní. Vtiskla peníze do mužovy rozpraskané dlaně. Nedokázala jen tak odvrátit zrak.

Grace pokračovala na toaletu a zamkla se do kabinky. Když si sundala nylonky, přistoupila k zrcadlu, aby si uhladila svoje inkoustově černé vlasy a znovu nanesla rtěnku značky Coty. Vosková chuť jí připomněla všechno, co se odehrálo předešlé noci. U vedlejšího umyvadla si velmi mladá žena uhlazovala kabát přes vystouplé břicho. Zdálo se jí, že teď všude vidí těhotné ženy, plody mnoha radostných shledání s chlapci, kteří se z války vrátili domů. Grace cítila, že si žena prohlíží její neupravený zevnějšek. Jako by věděla.

Grace si uvědomovala, že má čím dál větší zpoždění, a rychle spěchala z toalety pryč. Když přecházela nádražní halou, všimla si kufru, o který před chvílí zakopla. Pořád ještě ležel pod lavicí. Zpomalila, došla k němu a rozhlížela se, zda si pro něj někdo nejde. Nikoho ale neviděla, a tak poklekla, aby si kufr s opotřebovanou, ale krásnou perleťovou rukojetí prohlédla. Nebylo na něm nic mimořádného, vypadal jako tisíce dalších zavazadel, která cestující na nádraží nosili dnes a denně. Ale proč se k němu nikdo nehlásí? Leží pod lavicí bez dozoru. Opuštěný. Že by ho někdo ztratil? Zaváhala, protože si vzpomněla na příběh o cestovní tašce, ve které byla ukrytá bomba. Ale válka už skončila, sice teprve nedávno, ale nebezpečí invaze nebo útoků, které kdysi číhalo za každým rohem, se nyní vytratilo.

Grace si prohlížela kufr, jestli neuvidí známku něčeho, co by jí napovědělo, kdo je jeho majitelem. Na boku bylo křídou napsané jméno. S pocitem tísně si vzpomněla na některé přeživší Frankieho klienty, které Němci donutili napsat na kufry svá jména za pomoci falešného slibu, že se se svými věcmi znovu shledají. Stálo tam jediné slovo: Trigg.

Grace zvažovala své možnosti: může o kufru říct někomu ze zaměstnanců nádraží, nebo jednoduše odejít. Do práce přijde strašně pozdě. Ale zvědavost jí nedala. Třeba bude uvnitř cedulka s jmenovkou. Pohrávala si se sponou. Ta se najednou pod jejími prsty zdánlivě samovolně rozevřela. Grace o několik centimetrů nadzvedla víko. Ohlédla se přes rameno, jako by se bála, že dělá něco zakázaného a každou chvíli bude přistižena. Pak se podívala dovnitř kufru. Bylo v něm dokonale poskládané dámské oblečení. Kartáč na vlasy se stříbrnou rukojetí byl společně s kostkou zabaleného levandulového mýdla značky Yardley zastrčený v horním rohu. V kapse Grace našla pár dětských botiček, ale žádné jiné dětské oblečení.

Najednou jí prohlížení vnitřku kufru začalo připadat jako neodpustitelný zásah do soukromí někoho jiného (čímž samozřejmě i bylo). Grace rychle odtáhla ruku. Přitom se jí něco zařízlo do ukazováčku. „Au!“ vykřikla proti své vůli nahlas. Objevila se několik centimetrů dlouhá krvavá čára. Strčila si prst do pusy a sála ránu, aby zastavila krvácení. Pak sáhla do kufříku druhou rukou, chtěla vědět, o co se řízla, zda o břitvu, či o nůž. Pod oblečením ležela asi půl centimetru tlustá obálka. Právě její ostrý okraj jí poranil ruku. Nech to být, napovídal jí hlas uvnitř hlavy. Jenže nebyla schopná přestat, musela obálku otevřít.

Uvnitř byla hromádka fotografií, pečlivě zabalených do ústřižku krajky. Grace vytáhla fotografie ven, a kapka krve z jejího prstu přitom nenávratně potřísnila krajku. Fotografií bylo celkem asi tucet, všechny zobrazovaly portréty různých mladých žen. Vypadaly příliš odlišně na to, aby mohly být příbuzné. Některé na sobě měly vojenské uniformy, jiné nažehlené blůzky nebo blejzry. Žádné z nich nemohlo být více než pětadvacet let.

Držet v ruce fotky cizích lidí jí připadalo příliš intimní a nesprávné. Grace je chtěla rychle vrátit a zapomenout, že je vůbec viděla. Oči dívky na horní fotografii však byly temné a uhrančivé. Kdo to byl?

V tu chvíli uslyšela venku před nádražím houkat sirény a připadalo jí, jako kdyby byly určeny jí, jako by ji policie jela zatknout za to, že otevřela cizí zavazadlo. Grace se spěšně snažila zabalit fotky do krajky a vrátit je zpátky do kufru. Krajka se však nařasila a Grace nedokázala vložit balíček zpět do obálky. Zvuk sirény sílil. Nebyl čas. Nenápadně vložila fotografie do své vlastní aktovky a nohou zastrčila kufr zpátky pod lavici, mimo dohled.

Pak vyrazila rychle k východu, v ráně na prstu cítila pulzující bolest. „Měla jsem to vědět,“ mumlala si, „že na tomhle nádraží se nemůže stát nic dobrého.“

2. Kapitola

Eleanor

Londýn, 1943

Ředitel zuřil.

Rukou velkou jako tlapa praštil do konferenčního stolku tak mocně, že se čajové šálky rozechvěly a čaj z nich vyšplíchnul až na stůl. Tlachání běžné pro ranní porady okamžitě utichlo. Ředitel zrudl v obličeji.

„Další dva agenti byli zajati!“ zařval. Očividně se ani nesnažil ovládat. Jedna z písařek, která procházela chodbou, se zastavila a s vytřeštěnýma očima chvíli naslouchala, než utekla pryč. Eleanor spěšně vstala, aby zavřela dveře, přičemž na chvíli rozehnala oblak cigaretového kouře tvořící se v místnosti.

„Ano, pane,“ vykoktal atašé královského letectva, kapitán Michaels. „Agenti, kteří seskočili nedaleko Marseille, byli zatčeni jen několik hodin po přistání. Nic jsme o nich neslyšeli, proto předpokládáme, že byli zabiti.“

„Kteří to byli?“ chtěl vědět ředitel. Šéf Oddělení pro zvláštní operace Gregory Winslow byl bývalým armádním plukovníkem s mnoha vyznamenáními z první světové války. Ačkoliv mu už táhlo na šedesát, stále působil impozantně. Všichni v hlavním štábu ho znali a uznávali.

Kapitán Michaels se zdál být tou otázkou vyvedený z konceptu. Pro muže, kteří operaci řídili zpovzdálí, byli agenti v terénu bezejmennými figurkami na šachovnici.

Ne tak pro Eleanor, která seděla vedle něj. „Harry James. Původem z Kanady, absolvent Magdalen College v Oxfordu. Ewan Peterson, dříve člen královského letectva.“ Znala nazpaměť podrobnosti o každém muži, kterého nasadili do operace.

„To je tento měsíc už druhé zatčení.“ Ředitel žvýkal konec dýmky, aniž by se obtěžoval si ji zapálit.

„Třetí,“ tiše poznamenala Eleanor. Nechtěla ho znovu rozzuřit, ale měla potřebu uvést věci na pravou míru. Uplynuly téměř tři roky od té doby, kdy Churchill odsouhlasil vznik SOE, neboli Oddělení pro zvláštní operace, a pověřil jej „zapálením Evropy“ prostřednictvím sabotáží a podvratné činnosti. Od té doby SOE nasadilo do celé Evropy téměř tři stovky agentů, jejichž úkolem bylo narušení činnosti továren na výrobu munice a zneprůjezdnění železničních tratí. Většina agentů odešla do Francie v rámci jednotky zvané „Sekce F“ s cílem oslabit infrastrukturu a vyzbrojit francouzské partyzány na očekávanou invazi Spojenců.

Jenže za zdmi svého sídla na Baker Street bylo SOE stěží považováno za zářný úspěch. MI6 a některé další tradiční vládní agentury považovaly sabotáže uskutečněné SOE za amatérské a tvrdily, že poškozují jejich vlastní, lépe utajené operace. Úspěch aktivit SOE bylo navíc těžké vyčíslit, neboť byly tajné a jejich efekt se naplno projevil až při invazi. A poslední dobou se to všechno začalo kazit, agenti byli ve stále větším počtu zatýkáni. Byl snad problém ve velikosti operací, jež z nich dělala oběti vlastního úspěchu? Nebo za tím bylo něco úplně jiného?

Ředitel obrátil svou pozornost k Eleanor, nově nalezené kořisti, která náhle upoutala pozornost predátora. „Co se to sakra děje, Triggová? Jsou špatně připraveni? Dělají chyby?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

1. Kapitola

2. Kapitola