IČIRÓ KIŠIMI & FUMITAKE KOGA

ODVAHA

BÝT

ŠŤASTNÝ

OPRAVDOVÁ SPOKOJENOST JE VE VAŠICH RUKOU

SHIAWASE NI NARU YUKI BY ICHIRO KISHIMI AND FUMITAKE KOGA

COPYRIGHT © ICHIRO KISHIMI AND FUMITAKE KOGA, 2016

COPYRIGHT © ICHIRO KISHIMI AND FUMITAKE KOGA IN THIS TRANSLATED EDITION 2020

ALL RIGHTS RESERVED.

FIRST PUBLISHED IN JAPAN AS SHIAWASE NI NARU YUKI BY DIAMOND, INC., TOKYO, IN 2016.

THIS CZECH EDITION PUBLISHED BY ARRANGEMENT WITH DIAMOND INC., TOKYO

IN CARE OF TUTTLE-MORI AGENCY INC., TOKYO,

THROUGH KRISTIN OLSON LITERARY AGENCY, S. R. O., PRAHA

TRANSLATION © JANA ŽLÁBKOVÁ, 2020

COPYRIGHT © FOR CZECH EDITION PAVEL DOBROVSKÝ – BETA S.R.O., 2020

ALL RIGHTS RESERVED. (VŠECHNA PRÁVA VYHRAZENA.)

ISBN 978-80-7593-261-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-262-4 (mobi)

POZNÁMKA AUTORŮ

Alfred Adler patří spolu se Sigmundem Freudem a Carlem Jungem mezi nejvýznamnější osobnosti v oblasti psychologie, a přesto byl po mnoho let opomíjeným géniem. Tato kniha je napsána v tradičním stylu používaném v řecké filozofii. Pomocí rozhovoru mladíka s filozofem nabízí úvod do způsobu myšlení Alfreda Adlera, o němž se říká, že předběhl svou dobu přinejmenším o sto let.

Postavami objevujícími se v této knize jsou filozof věnující se studiu řecké filozofie a zároveň i Adlerově psychologii a mladík, jenž se dívá na svůj život pesimisticky. V předchozí knize Odvaha nebýt oblíbený se mladík vyptává filozofa, který říká, že „lidé jsou schopni se změnit, a dokonce mohou najít štěstí“, na skutečný význam jeho tvrzení, jež je založeno na ideách Adlera. Filozof mu odpoví následujícím způsobem:

„Nic takového jako vnitřní problém neexistuje. Veškeré problémy pramení z mezilidských vztahů.“ – „Člověk se nesmí bát, že bude neoblíbený. Právě v tom spočívá jeho svoboda.“ – „Není pravda, že jsi neschopný. Tobě jen chybí odvaha.“ – „Minulost ani budoucnost neexistují. Je pouze přítomný okamžik.“ Mladík se tomuto přívalu radikálních tvrzení brání, ale když se střetne s Adlerovou ideou o pocitu sounáležitosti, dospěje k poznání, přijme filozofova slova a rozhodne se změnit svůj postoj k životu.

Rozhovor obsažený v této knize se odehrává o tři roky později. Mladík se mezitím stal učitelem odhodlaným uvádět Adlerovy ideje do praxe a cítí potřebu ještě jednou navštívit filozofa. Adlerovská psychologie je pouhá kupa prázdných teorií. Kazíte mladé lidi tím, že se je snažíte nalákat na Adlerovy ideje. Já jsem se od těchto nebezpečných názorů odpoutal. Tohle tvrdí mladík.

Jakým způsobem bychom měli kráčet po cestě ke štěstí, o níž byla řeč v předchozí knize? Dají se Adlerovy ideje, jež zní jako čirý idealismus, považovat za opravdu praktickou filozofii? A k jakému nejzásadnějšímu životnímu rozhodnutí dospěl sám Adler?

Právě na tyto otázky odpovídají oba svazky, jejichž smyslem je prozkoumat podstatu Adlerovy psychologie a jeho postoje k odvaze. Zkuste prosím odhalit společně s mladíkem, jenž pochyboval a bránil se Adlerovým idejím, skutečnou podobu odvahy, již všichni tolik potřebujeme.

Tato návštěva by měla být pohodovější a přátelštější. „Doufám, že vám nebude vadit, když se u vás zase někdy objevím. Samozřejmě jako dobrý přítel. A už nebudu nijak rozebírat a zpochybňovat vaše argumenty.“ Přesně takové věty mladík vyhrkl, když tehdy odcházel. Ale pak uplynuly tři roky a mladík vstoupil do pracovny onoho muže s úplně jinými úmysly. Byl velmi rozechvělý, protože mu hodlal sdělit hodně závažné věci a cítil se tak nejistě, že vůbec nevěděl, kde má začít.

PŘEDMLUVA

FILOZOF: Takže, můžeš mi říct, co se děje?

MLADÍK: Ptáte se, proč jsem zase přišel do vaší pracovny? No, bohužel tu nejsem proto, abych jen tak seděl a obnovoval staré přátelství. Určitě máte spoustu práce a ani moje situace mi neumožňuje marnit čas podobnými věcmi. Přivedla mě sem jedna hodně naléhavá záležitost.

FILOZOF: Ano, jistě, vypadá to tak.

MLADÍK: Hodně jsem přemýšlel. Byl jsem tím přímo posedlý a trápil se víc, než je třeba, ale potom jsem všechno důkladně zvážil. A přitom jsem dospěl k velmi závažnému závěru a rozhodl se, že se za vámi vydám a sdělím vám ho. Vím, že máte hodně práce, ale prosím, věnujte mi dnes večer svůj vzácný čas, protože je to nejspíš moje poslední návštěva.

FILOZOF: Co se stalo?

MLADÍK: Vy jste to tehdy nepochopil? Jde o problém, jenž mě tak dlouho nesmírně sužoval. O otázku, která zní: Mám se vzdát Adlera, nebo ne?

FILOZOF: Aha. Už vím.

MLADÍK: Půjdu rovnou k věci. Adlerovy ideje jsou pouhé šarlatánství. Uvědomil jsem si, že musím pokročit dál, a teď tvrdím, že jsou nebezpečné, a dokonce škodlivé. Vy osobně si přirozeně můžete vybrat, jaké názory chcete zastávat, nicméně bych byl rád, kdybyste o nich dnes vůbec nemluvil. Jak jsem řekl, je to moje poslední návštěva, protože jsem konečně pochopil, že se musím Adlera úplně vzdát, ve vaší přítomnosti a s tímto pocitem v srdci.

FILOZOF: Nuže, stalo se něco, co podnítilo tvé rozhodnutí?

MLADÍK: Chci o tom mluvit v klidu a vylíčit všechno pěkně popořádku. Za prvé, vzpomínáte si na den, kdy jsme se před třemi lety viděli naposledy?

FILOZOF: Samozřejmě. Byla zima a všude kolem ležel třpytící se sníh.

MLADÍK: Přesně tak. Na krásně modré noční obloze zářil měsíc v úplňku. A pak jsem jednoho dne pod vlivem Adlerových idejí učinil významný krok vpřed. Dal jsem výpověď v univerzitní knihovně a našel si místo učitele na střední škole, do které jsem chodil. Řekl jsem si, že bych chtěl uvést do praxe způsob výchovy založený na Adlerových idejích a nabídnout ho co největšímu počtu dětí.

FILOZOF: Není to úžasné rozhodnutí?

MLADÍK: Ano, určitě. Tehdy jsem byl zanícený idealista. Prostě jsem si nemohl nechat pro sebe tak skvělé ideje, jež jsou schopny změnit svět. Představoval jsem si, že najdu další lidi, kteří jim porozumí. Ale kde? Dospěl jsem k jednomu jedinému závěru. Dospělí už nemají čirou mysl a jsou ovlivněni okolím, a proto se nepotřebují seznamovat s Adlerem. Mnohem lepší je předložit jeho myšlenky dětem, které vytvoří novou generaci, díky níž se budou jeho ideje dál vyvíjet. Bylo to poslání, jež jsem si sám určil. Uvnitř plál tak jasný oheň, že mě mohl doslova sežehnout.

FILOZOF: Aha. A můžeš o tom všem mluvit jen v minulém čase?

MLADÍK: Přesně tak. Dnes je to minulost. Ale prosím, nechápejte mě špatně. Neztratil jsem víru ve své studenty. Ani jsem nepřestal věřit v tento způsob výchovy a vzdělání. Nevzdal jsem to. Prostě jsem jen ztratil víru v Adlera, jinak řečeno, ztratil jsem víru ve vás.

FILOZOF: Pročpak?

MLADÍK: Je na vás, abyste si položil tuhle otázku a rozjímal o ní! Adlerovy ideje nemají dnešní společnosti co říct, nejsou ničím víc než abstraktními prázdnými teoriemi. Hlavně princip výchovy hlásající, že člověk nesmí chválit ani kárat. A já se jím věrně řídil. Nikoho jsem nechválil a nikoho jsem nekáral. Nedával jsem pochvaly za dobře zvládnuté testy nebo za pečlivě uklizenou třídu. A zároveň jsem netrestal ty, kteří neměli domácí úkol nebo hlučeli během vyučování. Jaký byl podle vás výsledek mého snažení?

FILOZOF: Měl jsi třídu plnou nezvladatelných dětí?

MLADÍK: Přesně tak. Ale když se nad tím teď zamyslím, jinak to ani dopadnout nemohlo. Byla moje chyba, že jsem se nechal ošálit takovými nesmysly.

FILOZOF: Takže co jsi udělal?

MLADÍK: To jediné, co se dalo. Studenti, kteří prováděli hodně špatné věci, byli přísně pokáráni a udělil jsem jim důtku. Je mi jasné, že se na můj postoj teď nejspíš zaměříte a řeknete mi, že to bylo pošetilé řešení. Ale víte, já nejsem člověk, který je ponořený do filozofie a sní za bílého dne. Jsem učitel a musím zvládat skutečné každodenní situace a dohlížet na životy a osudy svých studentů. Realita se nachází přímo před námi a nepočká. Neustále přechází z jednoho okamžiku do druhého. Není možné jen tak sedět a nic nedělat!

FILOZOF: Mělo tvé rozhodnutí nějaký dopad?

MLADÍK: Když je znovu nepokárám, není to samozřejmě k ničemu. Už vůči mně nemají respekt. Jsem na ně příliš měkký. Upřímně řečeno, občas závidím učitelům z minulých časů, kdy byly fyzické tresty povolené, a dokonce zcela běžné.

FILOZOF: Není to jednoduchá situace.

MLADÍK: Přesně tak. Nicméně aby nedošlo k omylu, měl bych dodat, že se nikdy nenechám ovládat emocemi ani se nerozčiluji. Jenom studenty naprosto racionálním způsobem pokárám, protože je to poslední možnost, jak je můžu vychovávat. Teď byste nejspíš řekl, že předepisuji antibiotika zvaná „důtka“.

FILOZOF: A pak jsi začal cítit, že by ses měl vzdát Adlera?

MLADÍK: No, zmínil jsem se o tom, jen abych uvedl nějaký názorný příklad. Adlerovy ideje jsou určitě úžasné. Otřesou celým hodnotovým systémem člověka, takže má náhle pocit, jako by se mu trhaly mraky nad hlavou a celý život se změnil. Nedá se jim nic vytknout, dokonce by se daly označit za univerzální pravdu. Nicméně skutečnost je taková, že jediné místo, kde mohou obstát, je tady, ve vaší pracovně. Jakmile otevřete dveře a ponoříte se do reálného světa, zjistíte, že Adlerovy ideje jsou příliš naivní. Argumenty, které předkládají, jsou vyloženě nepraktické a představují jen bezobsažný idealismus. Seděl jste v téhle místnosti a vytvářel si svět vyhovující vašim účelům a ztrácel se ve snech. Nevíte vůbec nic o opravdovém světě a o hemžících se davech lidí, kteří v něm žijí!

FILOZOF: Aha… A dál?

MLADÍK: Výchova, při níž nikdo nikoho ani nechválí, ani nekárá? Výchova, která hájí autonomii a nechává studenty, aby se postarali sami o sebe? To není nic jiného než odmítání povinností profese učitele a vychovatele. Rozhodl jsem se, že budu přistupovat k dětem úplně jinak než Adler. A je mi jedno, jestli to je, nebo není „správně“, protože už nemám na výběr. Budu chválit a budu kárat. A samozřejmě budu muset občas přikročit i k tvrdým trestům.

FILOZOF: Jen abych se ujistil, nehodláš se vzdát své práce učitele. Chápu to dobře?

MLADÍK: Samozřejmě ne. Nikdy nesejdu z cesty výchovy a vzdělávání. Protože je to cesta, kterou jsem si zvolil. Není to zaměstnání, je to způsob žití.

FILOZOF: Tvoje slova mě uklidnila.

MLADÍK: Tak vy si myslíte, že je to prostě jen problém někoho jiného? Jestli chci pokračovat v dráze učitele, musím se vzdát Adlera, hned tady a teď! Pokud to neudělám, odmítnu své učitelské povinnosti a nechám své studenty na holičkách. Tohle je onen příslovečný nůž na vašem krku. Takže jak budete reagovat?

FILOZOF: Nejdřív dovol, abych uvedl jednu věc na pravou míru. Před chvílí jsi použil slovo „pravda“. Ovšem já ti nepředkládám Adlera jako absolutní neměnnou pravdu. Dalo by se říct, že ti dávám předpis na dioptrické brýle. Jsem přesvědčený, že mnohým lidem se díky nim výrazně rozšířily obzory. Na druhé straně jsou nejspíš i ti, jejichž vidění je zamlženější než dřív. A těm se rozhodně nechci snažit vnucovat Adlerovy brýle.

MLADÍK: Hm, takže je prostě necháte být?

FILOZOF: Ne. Podívej se na to jinak. Žádná jiná forma myšlení se nedá tak snadno překroutit a mylně vykládat jako adlerovská psychologie. Mnozí lidé, kteří tvrdí, že znají Adlera, jeho učení vůbec nepochopili. Nemají odvahu dospět k opravdovému poznání a nesnaží se dívat přímo na krajinu, jež se rozkládá za jejich způsobem myšlení.

MLADÍK: Lidé chápou Adlera mylně?

FILOZOF: Přesně tak. Když se někdo setká s Adlerovými idejemi a okamžitě ho uchvátí natolik, že si řekne: „Teď je život snadnější,“ znamená to, že ho vůbec nepochopil. Protože kdyby opravdu pochopil, co po nás Adler žádá, nejspíš by ho šokovala jeho tvrdost.

MLADÍK: Chcete tím říct, že i já jsem Adlera pochopil špatně?

FILOZOF: Ano, podle všeho, co jsi mi říkal, to tak vypadá. Nicméně určitě nejsi sám. Mnozí vyznavači Adlerovy psychologie pochopili jeho ideje nesprávně hned na samém začátku, a až potom začali stoupat po schodišti poznání. Zdá se, že ty jsi doposud nenašel schody, po kterých bys mohl stoupat vzhůru. Ani já jsem je nenašel, když jsem byl mladý.

MLADÍK: No vida. Také jste prožil období, kdy jste nevěděl kudy kam?

FILOZOF: Ano, prožil.

MLADÍK: V tom případě mi předejte své zkušenosti. Kde se nachází schody vedoucí k poznání, nebo jak to nazvat? Co vůbec myslíte tím schodištěm? Kde jste ho našel?

FILOZOF: Měl jsem štěstí. Když jsem se seznámil s Adlerovými idejemi, byl jsem muž v domácnosti a staral se o malé dítě.

MLADÍK: Jak to myslíte?

FILOZOF: Díky svému dítěti jsem se učil chápat Adlera a společně se svým dítětem jsem byl schopný uvádět své poznatky do praxe, a tím prohlubovat své pochopení a získat jasný důkaz o přínosech Adlerových idejí.

MLADÍK: No a přesně tohle po vás žádám! Povězte mi, co jste se naučil. A jaký jednoznačný důkaz jste získal?

FILOZOF: Stručně řečeno, byla to „láska“.

MLADÍK: Cože?

FILOZOF: Nechceš po mně, abych to opakoval, že ne?

MLADÍK: Ha, ha, moc jste mě pobavil. Láska, což je něco, o čem není třeba mluvit. Takže vy tvrdíte, že pokud chci poznat opravdového Adlera, musím pochopit, co je láska?

FILOZOF: Kdo se tomuto slovu směje, ještě ho nepochopil. Láska, o níž mluví Adler, je tou nejtvrdší a největší zkouškou odvahy ze všech.

MLADÍK: No tak, prosím! Vždyť jen odříkáváte otřepané fráze o lásce k bližnímu svému. Tohle nechci slyšet.

FILOZOF: Před chvílí jsi tvrdil, že z hlediska výchovy ses ocitl v slepé uličce a cítíš nedůvěru vůči Adlerovi. A pak horlivě prohlašuješ, že ses Adlera zřekl a že chceš, abych o něm už nikdy nemluvil. Proč jsi tak skleslý? Myslím, že jsi měl pocit, jako by Adlerovy ideje byly čarovné. A kdybys mohl jen tak mávnout kouzelnou hůlkou, aniž bys dělal cokoli jiného, splnila by se všechna tvoje přání. V tom případě by ses opravdu měl vzdát Adlera. Měl by ses zbavit zavádějících představ o Adlerovi, jež jsi přijal a teď je považuješ za obraz skutečného Adlera.

MLADÍK: Ne, mýlíte se! Za prvé, nikdy jsem neočekával, že Adler je kouzelník nebo něco podobného. A za druhé jste myslím vy sám jednou řekl: „Každý člověk může být od tohoto okamžiku pořád šťastný.“

FILOZOF: Ano, to jsem opravdu řekl.

MLADÍK: Ale nejsou taková slova zářným příkladem kouzla? Varujete lidi a říkáte jim: „Nedejte se ošálit falešnými penězi,“ a zároveň jim dáváte jiné falešné peníze. To je klasický trik podvodníka!

FILOZOF: Každý člověk může být od tohoto okamžiku pořád šťastný. Je to nepopiratelný fakt, není to žádné kouzlo. I ty, stejně jako kdokoli jiný, můžeš kráčet ke štěstí. Ale štěstí není něco, z čeho se můžeš radovat, pokud zůstaneš tam, kde jsi. Člověk musí jít dál a dál po cestě, kterou se vydal. V této věci je třeba mít jasno.

Udělal jsi první krok. A byl to významný krok. Nicméně teď jsi nejen ztratil odvahu a tvé nohy se zastavily, ale dokonce se snažíš otočit a jít zpátky. Víš proč?

MLADÍK: Tak vy tvrdíte, že nejsem dost trpělivý.

FILOZOF: Ne. Ještě jsi neučinil nejzásadnější volbu ve svém životě. Toť vše.

MLADÍK: Nejzásadnější volba v životě! A co si mám zvolit?

FILOZOF: Už jsem to řekl. Lásku.

MLADÍK: Pche! Čekáte, že vám na tohle skočím? Prosím, hlavně se neuchylujte k nějakým abstrakcím!

FILOZOF: Myslím to vážně. Všechny věci, jež teď prožíváš, pramení z jediného slova. Z lásky. Problémy, které máš s výchovou, a zároveň i otázky týkající se způsobu života.

MLADÍK: Dobrá. To je tvrzení, které bych měl hned vyvrátit. Než se rozvine opravdový rozhovor, rád bych vám něco řekl. V žádném případě nepochybuji o tom, že jste novodobý Sokrates. Nicméně nemám tím na mysli jeho myšlenky, ale jeho zločin.

FILOZOF: Jeho zločin?

MLADÍK: Je dobře známo, že Sokrates byl odsouzený k smrti na základě podezření, že svádí a kazí mládež starobylého městského státu Atény. Odmítl své žáky, kteří ho žádali, aby uprchl z vězení, a potom vypil otrávený nápoj a opustil tento svět. To je zajímavé, viďte? Podle mého názoru jste se dopustil úplně stejného zločinu tím, že v tomto starodávném městě hlásáte Adlerovy ideje. Jinak řečeno, svádíte a kazíte naivní mládež svými podvodnými řečmi!

FILOZOF: Ty tvrdíš, že tě Adler nejdřív uchvátil a poté zkazil?

MLADÍK: A právě proto jsem se rozhodl, že vás ještě jednou navštívím, abych to s vámi ukončil. Nechci, aby byly další oběti. Filozoficky řečeno, chci, aby z vás vyvanul život.

FILOZOF: No, tak to bude hodně dlouhá noc.

MLADÍK: Ale bude to jenom jedna noc trvající do rozbřesku. Necítím potřebu vás pak ještě někdy navštívit. Vystoupám po schodišti poznání? Nebo strhnu to vaše a navždycky zavrhnu Adlera? Bude to buď tak, nebo tak, nic mezi tím.

FILOZOF: Dobrá. Nejspíš je to náš poslední rozhovor… Ano, měli bychom se snažit, aby byl poslední, ať už to znamená cokoli.

I. ČÁST

Ten padouch a já chudák

Od mladíkovy předchozí návštěvy uplynuly tři roky. Za tu dobu se ve filozofově pracovně téměř nic nezměnilo. Na zánovním stole leží štos papírů s nedokončeným rukopisem. A na něm, nejspíš proto, aby listy neodvál vítr, je položeno staré plnicí pero zdobené zlatými ornamenty. Mladík zná všechno velmi důvěrně a má pocit, jako by byl ve svém pokoji. Všiml si několika knih, které má také doma – jednu z nich četl minulý týden. Melancholicky hledí na knihovnu zabírající celou stěnu a náhle si hlasitě povzdechne. Nesmím se nechat ovládnout sentimentálními pocity. Musím jít stále dál.

JE ADLEROVSKÁ PSYCHOLOGIE NÁBOŽENSTVÍ?

MLADÍK: Než jsem se odhodlal, že vás dnes ještě jednou navštívím, jinak řečeno, než jsem dospěl k pevnému rozhodnutí, že se musím oprostit od Adlera, prožíval jsem opravdu velká muka. Trápil jsem se tak, že si to ani nedokážete představit. Adlerovy ideje pro mě byly ohromně přitažlivé. Nesmírně mě lákaly, ale pravdou je, že ve mně zároveň dřímaly pochybnosti. A týkaly se už samotného názvu „adlerovská psychologie“.

FILOZOF: Hmm. Jak to myslíš?

MLADÍK: Onen název jasně naznačuje, že Adlerovy ideje jsou považovány za psychologii. A pokud vím, psychologie je v podstatě věda. Nicméně pokud jde o názory, které předkládá Adler, jsou v nich obsaženy jisté aspekty, které bych označil za jednoznačně nevědecké. Tato vědecká oblast se zabývá lidskou psýché, a proto zcela přirozeně nemůže používat čistě matematickou formu. To je mi naprosto jasné. Ale problém vidím v tom, že Adler mluví o lidech z hlediska „ideálů“. Nabízí stejně nasládlé řeči jako křesťané, když kážou o lásce k bližnímu. Čímž se dostávám k první otázce: Považujete adlerovskou psychologii za vědu?

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

I. ČÁST