DIVOKÉ LABUTĚ

JUNG CHANGOVÁ

IKAR

Jung Chang

WILD SWANS

Copyright © Globalflair Ltd 1991, 2003

All rights reserved

Translation © 1996, 2020 by Kateřina Brabcová and Michaela Ponocná

ISBN 978-80-249-4216-2

Věnuji tuto knihu babičce a otci, kteří se jejího vydání nedožili.

Můj dědeček generál Süe Č’-cheng, šéf policie ve vládě vojenských diktátorů v Pekingu, 1922–1924.

Moje matka (vlevo) se svou matkou a nevlastním otcem, doktorem Siaem; Ťin-čou, kolem 1939. Stojící uprostřed je druhý syn doktora Siaa, Te-kuej, jediný člen jeho rodiny, který souhlasil s tím, aby se doktor Sia oženil s mou babičkou. Nejstarší syn doktora Siaa se na protest postřelil. Stojící zcela vpravo je Te-kuejův syn.

Doktor Sia.

Moje matka jako třináctiletá školačka v Mandžusku, 1944.

Bratranec Chu, matčin první chlapec. Na rubu fotografie je báseň, kterou napsal: Vítr a prach jsou moji společníci./ Konec země je mým domovem.

– Vyhnanství

Poté, co bratrance Chua vykoupil jeho otec v roce 1947 z vězení, dal Chu tuto fotografii kamarádovi a požádal ho, aby ji předal mé matce, aby věděla, že je naživu. Kvůli obléhání vyhledal kamarád moji matku až po tom, co se Ťin-čou zmocnili komunisté; když viděl, že je zamilovaná do mého otce, rozhodl se jí fotografii nepředat. Dal jí ji až po náhodném setkání nv roce 1985; tehdy se dozvěděla,nže bratranec Chu zemřel za Kulturní revoluce.

Babiččina sestra Lan a její manžel, „Oddaný“, se synkem krátce poté, co „Oddaný“ vstoupil do kuomintangské tajné služby, Ťin-čou, 1946.

Komunističtí vojáci vstupují do jedné z městských bran, která přežila obléhání Ťin-čou, na níž zůstala kuomintangská hesla, 1948.

Malování hesel na podrážky „osvobozeneckých střevíců“ během občanské války – „Chraňte naši zemi“ (vlevo) a „Porazte Čankajška“.

Komunistické jednotky útočí na Ťin-čou, říjen 1948.

Moji rodiče v Nankingu, bývalém hlavním městě Kuomintangu,   cestou z Mandžuska do S’-čchuanu, několik dní před tím, než matka potratila své první dítě, září 1949. Oba mají na sobě komunistické vojenské uniformy.

Oslava na rozloučenou s mou matkou před jejím odchodem z I-pinu, červen 1953. Nahoře zleva: otcova nejmladší sestra a moje matka; dole zleva: moje babička z otcovy strany, já, moje babička z matčiny strany,

moje sestra Siao-chung, bratr Ťin-ming, teta Ťün-jing.

Mí rodiče (stojící), babička (dole vlevo) drží Siao-chung a chůva se mnou na klíně; krátce po našem příjezdu do Čcheng-tu v roce 1953.

Babička drží mě (dvouletou, se stuhami ve vlasech) a Ťin-minga; matka drží Siao-cheje, stojící je sestra Siao chung, Čcheng-tu, konec roku 1954.

Otec na fotografii, jež podle mě obzvlášť dobře zachycuje jeho rozpoložení, během cesty z Mandžuska do S’-čchuanu, konec roku 1949.

Matka pronáší projev, Čcheng-tu, 1958.

Já šestiletá.

Matka (zleva) se Siao-chung, Ťin-mingem, Siao-chejem a se mnou, Čcheng-tu, začátek roku 1958. Fotografie byla pořízena ve spěchu, aby ji otec mohl vzít s sebou do I-pinu a ukázat své matce, která byla vážně nemocná. Známky spěchu jsou patrné na matčiných vlasech, které si neuhladila, a na kapesníku dosud připíchnutém na Ťin mingově námořnickém oblečku (tak se to dělalo malým dětem). Matka pronáší projev, Čcheng-tu, 1958.

Se Siao-chung (vlevo), Siao-chejem (vzadu) a Ťin-mingem (vpravo) na každoroční výstavě květin v Čcheng-tu, 1958.

Krátce poté, co byla pořízena tato fotografie, udeřil hladomor. Otec byl neustále pryč na venkově, takže několik let nevznikly žádné rodinné snímky.

Na náměstí Tchien-an-men v Pekingu jako příslušnice Rudých gard (vpředu, druhá zleva) s přáteli a leteckými důstojníky (mezi nimiž byla jedna žena), kteří nás měli trénovat. Mám na rukávu pásku Rudých gard, „leninské sako“ mé matky a záplatované kalhoty, abych vypadala „proletářsky“. V obvyklé dobové póze držíme Rudé knížky s Maovými citáty. Listopad 1966.

Poslední fotografie mého otce před Kulturní revolucí, jaro 1966.

Otec v pracovním táboře Mi-i, s Ťin-mingem, konec roku 1971, těsně po smrti Lin Piaoa.

Matka v pracovním táboře na Buvolí rovině, před polem s kukuřicí, kterou pomáhala sázet, 1971.

Babiččin bratr Jü-lin se ženou a dětmi před domem, který si právě pro sebe po deseti letech ve vyhnanství na venkově postavili, 1976. Tehdy se rozhodli po deseti letech mlčení navázat kontakt s babičkou. Poslali jí tuto fotografii, aby viděla, že jsou všichni v pořádku, nevěděli, že před sedmi lety zemřela.

Těsně předtím, než jsem byla vyhnána na kraj Himálaje (stojím druhá zprava); zleva stojí Ťin-ming, Siao-chung, já, Siao-chej; dole zleva: babička, Siao-fang a teta Ťün-jing; Čcheng-tu, leden 1969. Poslední fotografie babičky a tety.

S pracovní skupinou elektrikářů v továrně na obráběcí stroje, Čcheng-tu (v dolní řadě uprostřed). Čínské znaky znamenají „Vyprovázení soudružky Jung Changové na univerzitu, 27. září 1973, pracovní skupina elektrikářů.“

Vojenský výcvik na S’čchuanské univerzitě (stojím v zadní řadě, druhá zprava), 1974.

S kamarády a filipínským námořníkem (uprostřed) na výletě s cílem procvičovat angličtinu, Čan-ťiang, říjen 1975. Námořníci byli prakticky jediní cizinci, se kterými jsem kdy mluvila, než jsem v roce 1978 odjela z Číny.

Se svou třídou (v dolní řadě třetí zleva) před branou S’čchuanské univerzity, Čcheng-tu, leden 1975.

Před otcovou kremací, s Ťin-mingem podpíráme matku. Naproti nám stojí Siao-chung, duben 1975.

Obřad k uctění otcovy památky (stojím se svou rodinou, čtvrtá zprava). Úředník čte projev Strany na rozloučenou. Čcheng-tu, 21. dubna 1975. Řeč byla neobyčejně důležitá, protože otcovo stranické hodnocení určí budoucnost jeho dětí, přestože on sám je mrtvý. Protože otec kritizoval Maa, který dosud žil, byla původní verze zlověstně negativní. Matka bojovala za změny a dosáhla mnohem příznivějšího kompromisu. Obřad organizoval „pohřební výbor“ složený z otcových bývalých spolupracovníků, mezi nimiž byli lidé, kteří pomáhali otce pronásledovat. Obřad byl pečlivě zrežírován do posledního detailu a podle předepsaného programu se ho zúčastnilo asi 500 lidí. Dokonce byla i stanovena velikost věnců.

V Pekingu, září 1978, před odjezdem z Číny do Británie.

V Itálii, léto 1990.(Foto Jon Halliday)

Jak jsem psala Divoké labutě

Divoké labutě vyšly poprvé v roce 1991. Konečně se ze mě stala spisovatelka.

Vždycky jsem snila o tom, že budu spisovatelkou. Když jsem však vyrůstala v Číně, byla představa psát a publikovat nemyslitelná. V těch letech podléhala země Maově tyranii a většina spisovatelů strašlivě trpěla při nekonečném politickém pronásledování. Mnozí byli veřejně odsouzeni, někteří posláni do pracovních táborů a někteří dohnáni k sebevraždě. V letech 1966–67, za Maovy Velké čistky, nesprávně nazývané Kulturní revoluce, byla většina knih z domů lidí spálena. Můj otec, který býval komunistickým funkcionářem, se stal obětí, byl přinucen spálit svůj milovaný soubor knih a to byla jedna z hlavních věcí, která vyvolala jeho duševní chorobu. Dokonce i psát si sám pro sebe bylo neobyčejně nebezpečné. První báseň, kterou jsem napsala, na své šestnácté narozeniny dne 25. března 1968, jsem musela roztrhat a spláchnout do záchoda, protože otcovi pronásledovatelé přišli udělat razii v našem bytě.

Měla jsem však naléhavou potřebu psát a dál jsem psala pomyslným perem. V následujících několika letech jsem pracovala jako rolnice a elektrikářka. Když jsem rozhazovala hnůj na rýžových polích a kontrolovala rozvod energie na vrcholku elektrických sloupů, v duchu jsem pilovala dlouhé pasáže nebo si vkládala do paměti krátké básně. Do Británie jsem přišla v září 1978. Mao zemřel dva roky předtím a Čína se začala vzpamatovávat z dusivé izolace, do které zemi uvrhl. Poprvé od založení komunistické Číny byla stipendia ke studiu v zahraničí udělována na základě školních výsledků, a nikoli z politických důvodů. Mohla jsem odjet ze země poté, co jsem složila zkoušky, a byla jsem patrně první člověk z vnitrozemské provincie S’-čchuan, jejíž obyvatelstvo tehdy čítalo kolem 90 milionů, který od roku 1949 studoval na Západě. Dostalo se mi neuvěřitelné přízně osudu a konečně jsem měla svobodu psát a psát o tom, o čem jsem chtěla.

A přesto mě v tuhle chvíli touha psát přešla. Ve skutečnosti to byla poslední věc, již jsem toužila dělat. Znamenalo by to obrátit se dovnitř a stále se vracet k životu a době, o nichž jsem přemýšlela velmi nerada. Snažila jsem se na Čínu zapomenout. Dostala jsem se na místo, které mě okamžitě pohltilo, bylo jako jiná planeta, a nepřála jsem si nic jiného než strávit každou minutu pronikáním do tohoto nového světa.

Všechno v Londýně bylo vzrušující. Můj první dopis mamince překypoval nadšením nad výkladními skříněmi a předními zahrádkami, které jsem míjela cestou do Maida Vale číslo 42, domu patřícího čínskému velvyslanectví, kde jsem byla ubytována. Byla to doba, kdy většinu čínských domovů měly květiny teprve znovu ozdobit. Mao v roce 1964 veřejně odsoudil pěstování květin a trávy jako „feudální“ a „buržoazní“ a nařídil: „Zbavte se většiny zahradníků.“ Jako dítě jsem musela s ostatními odstraňovat z trávníků u naší školy trávu, a viděla jsem, jak z budov mizí květináče. Byla jsem strašně smutná a nejenže jsem se s obtížemi snažila skrýt své city, ale zároveň jsem se vinila za instinkty, které šly proti Maovým pokynům; jako ostatním dětem v Číně nám vymývali mozek a my se museli s pokyny ztotožnit. Ačkoli v době, kdy jsem odjela, už bylo možné vyjádřit lásku ke květinám, aniž byl člověk odsouzen, Čína byla stále bezútěšné místo, kde vlastně neexistovaly žádné domácí rostliny nebo prodavači květin. Většina parků byla umořená pustina.

Takže první den, kdy jsem směla ven, jsem s nepopsatelnou radostí podnikla dlouhou procházku ohromnou rozlohou Hyde Parku. Z každého stébla trávy a každého okvětního lístku pod majestátními kaštany jsem bláznila radostí. Jednoho dne jsem riskovala, že mi přísně vynadají nebo něco ještě horšího, a navrhla jsem politickému vedoucímu skupiny, k níž jsem patřila, abychom přesunuli naše sobotní propagandistické schůze, nazývané „politické studium“, na trávníky proslulých zahrad Kew Gardens.

V té době byly dosud povinné propagandistické schůze, konané každý týden, které mě v Číně k smrti nudily, a v Londýně jsme my z pevninské Číny byli pod stálou kontrolou jako ve vězení. Nesměli jsme bez povolení nebo sami nikam chodit. Neuposlechnout příkazů mohlo znamenat, že člověk bude s ostudou poslán zpátky do Číny a bude mít zničený život. V dráždivé svobodě Londýna jsem měla pocit, že se udusím, a byla jsem posedlá vymýšlením plánů, jak pravidla ohnout nebo porušit. Někdy se mi to podařilo jako v případě návštěvy Kew Gardens, protože politický vedoucí po tom sám toužil, i když se velmi obával, že bude mít na velvyslanectví problémy. Výsledkem toho bylo, že skupina mladých mužů a žen v pytlovitých modrých „Maových oblecích“ jako uniformy seděla nepatřičně – zato šťastná – vedle nádherně barevné zahrady růží.

Žádné problémy nebyly. Měla jsem štěstí, protože právě nastala doba dramatických změn, které zachvátily Čínu. Koncem roku 1978 došlo k obratu a země odmítla podstatu maoismu. V následujícím roce se mi dařilo posouvat hranice omezení; bylo to riskantní, ale bez následků. Jedno místo, na které jsem především upřela zrak, byla anglická hospoda, protože nám bylo výslovně řečeno, abychom do nich nechodili. Čínský překlad slova hospoda, ťiou-pa, tehdy znamenal nemravné místo plné žen. Byla jsem bez sebe zvědavostí. Jednoho dne jsem vyklouzla a vyrazila do hospody naproti naší škole. Strčila jsem do dveří a vplížila se dovnitř. Neviděla jsem nic vzrušujícího, jen pár starých mužů, kteří tam seděli a pili pivo. Byla jsem dost zklamaná. Možná, že jsem byla první čínskou studentkou v zahraničí, která si vyšla sama. Jeden učitel z univerzity, kterou jsem navštěvovala – nyní je to Thames Valley University – mě pozval, abych s ním jela do Greenwiche. Podle našich pravidel jsem se ho zeptala, jestli mohu „vzít s sebou kamarádku“. Špatně to pochopil a řekl: „Se mnou jste v bezpečí.“ Bylo mi trapně, ale nemohla jsem to vysvětlit. Měli jsme příkaz, že nesmíme nikomu říct, že máme nařízení mít s sebou gardedámu; museli jsme si vymyslet výmluvu. Já ale nechtěla lhát a navíc jsem zoufale chtěla jít bez dohlížející osoby. A tak jsem naléhavě požádala přidělence na velvyslanectví, který měl na starosti studenty, aby mě nechal jít; zapřísahala jsem ho, že jinak si bude Angličan myslet, že mu my Číňané nedůvěřujeme, nebo dokonce podezíráme jeho pohnutky, což by bylo zlé pro anglicko-čínské přátelství a pro pověst naší socialistické vlasti. Na konci toho nesmyslu přidělenec souhlasil a řekl mi, abych byla zdrženlivá. Tušila jsem, že sám nemá systém moc rád. Ve skutečnosti to naznačil, když se mi jednou večer svěřil v budově, kde jsme byli sami. Před dvaceti lety miloval jednu dívku a právě se měli brát, když byla v politické kampani odsouzena jako „pravičák“. Uskutečnit sňatek by znamenalo konec jeho kariéry, která vypadala velmi slibně. Dívka trvala na tom, že jejich zasnoubení zruší. Po dlouhém, zoufalém hledání řešení souhlasil a pokračoval, až se z něj stal úspěšný diplomat. Nikdy se však přes to nepřenesl a neodpustil si. Když se mnou mluvil, měl v očích slzy. Nezdálo se zvláštní, že si úředník z velvyslanectví, který mě sotva zná, vylévá srdce. V těch letech byli lidé tak zatíženi tragédiemi svého života, že měli sklon se náhle svěřit, když měli dojem, že narazili na spřízněnou duši. Liberalizace v Číně uvolňovala stavidla paměti lidí. Umožnila, že i přidělenec riskoval průlomové povolení, abych odešla z ubytovny sama.

Dodnes si ten výlet do Greenwiche živě pamatuji. Nebyl nijak výjimečný: jízda autem, chůze, fotografování u Nultého poledníku s každou nohou na jiné polokouli. Mně se však točila hlava napětím. Celou tu dobu jsem koukala po lidech, kteří vypadali jako Číňané, a rychle jsem podle jejich oblečení zvažovala, jestli jsou z Číny; pokud jsem usoudila, že jsou, což bylo nesmyslně často, odvrátila jsem hlavu, abych se jim vyhnula, a přitom jsem se usilovně snažila, abych se ke svému společníkovi chovala co možná nejpřirozeněji. Děsila jsem se, že si mě někdo všimne a nahlásí mě na velvyslanectví, a v tom případě by se mnou byl konec a ten milý přidělenec by mohl být také vystaven nebezpečí. Cizokrajný piknik se sýrovými sendviči na rozlehlém, poklidném trávníku byl tím nejvíc nervy drásajícím okamžikem dne, protože jsem byla vázána k místu a neměla se kde schovat. Strach mi nezabránil, abych zkoušela další dobrodružství – ne z lásky ke vzrušení z nebezpečí, ale prostě proto, že jsem si nemohla pomoci. Jak se pravidla stále víc uvolňovala, byla jsem sama venku čím dál častěji a rychle se spřátelila s lidmi různého společenského postavení. Většinou jsem říkala, že jsem z Jižní Koreje spíš než z Číny. Kromě napůl tajné povahy mých aktivit jsem nechtěla, aby se zvědavost lidí zaměřila na zemi mého původu, která tehdy díky své neprodyšně uzavřené izolovanosti fascinovala jako vesmír. Chtěla jsem nenápadně navazovat hovor jako normální člověk v Londýně. To se mi dařilo a můj první a nejsilnější dojem byl, že Británie je skvěle beztřídní společnost.

Narodila jsem se do komunistické elity a viděla jsem, jak je Maova Čína třídně rozdělená a hierarchická. Každý patřil do pevné kategorie. Na každém formuláři vedle kolonky „datum narození“ a „pohlaví“ byla nutně kolonka „rodinný původ“. To člověku určovalo dráhu, vztahy a život. Zatímco mnozí příslušníci elity měli sklon být nafoukaní, pak ti, co se náhodou narodili do „špatné“ rodiny, byli předurčeni mít zkažený život. Výsledkem této hrozné reality bylo, že jsme všichni byli posedlí zjišťováním, kdo pochází z jaké rodiny, a lidé často kladli tuto otázku rovnou při prvním rozhovoru. Při setkávání s lidmi v Londýně jsem však žádný takový tlak nepociťovala. Všichni se zdáli být si nezvykle rovní a na původu jim vůbec nezáleželo. Moje názory se během let trochu pozměnily. Myslím si však, že jsem si úplně nedělala iluze. Navzdory tradici třídních rozdílů mají lidé v Británii důstojnost a sociálně znevýhodnění nejsou zneužíváni a utlačováni jako za Maa. A spravedlnost společnosti a váha, kterou země přikládá této myšlence, je něco, s čím se Čína stále nemůže začít srovnávat. A tak jsem se do Británie zamilovala nejen rozumem, ale i srdcem. Můj první zdejší rok byl jako smršť nejopojnějšího času. Navštívila jsem každé muzeum a galerii vyznačené na turistické mapě a navštěvovala jedno představení za druhým za nepatrné vstupné pro studenty. Těšilo mě chodit po Londýně celé hodiny pěšky, abych ušetřila za jízdné, protože každá budova a každá ulice byly zajímavé. Strčila jsem hlavu do špinavých nočních klubů a podívala se na zboží v sexshopech v Soho. Na své první diskotéce jsem byla úplně bez sebe. Dokonce i průměrné kino mi připadalo jako Aladinova jeskyně, kde tlumené světlo na starém červeném čalounění a tu a tam neobvyklé zlacení slibovaly tajemství a poklady. Kladla jsem podivné otázky, jak mi později došlo, a poznala lidi různých kultur. Poslední porušené tabu bylo chodit s kluky cizinci, což jsem musela tajit, protože jsem stále čekala katastrofu. Výstražný příběh, který jsem si přinesla z Číny a jemuž jsem pevně věřila, byl o tom, že každá, která se pokusí mít zahraničního milence, bude omámena drogami a odvezena zpátky v jutovém pytli zpátky do Číny. Když jsem byla někde poblíž Portland Place, kde je velvyslanectví, třásly se mi nohy jako rosol, a když jsem byla v autě, skrčila jsem se na sedadle, aby mi hlava zmizela pod oknem. Tehdy jsem poprvé v životě použila make-up – myslela jsem, že mě to dostatečně zamaskuje před velvyslanectvím (které ve skutečnosti neprovádělo takový dohled, jak jsem si tenkrát představovala). Se silně nanesenou jasně červenou nebo červenofialovou rtěnkou a zlatozelenými očními stíny jsem svůj obličej stěží sama poznávala. Bylo zábavné pohrávat si s make-upem – a přitom jsem se vrhala na doktorát z lingvistiky. Nabídli mi stipendium na Univerzitě města Yorku, což bylo místo, které ještě předtím, než jsem ho spatřila, mělo pro mě neuvěřitelné kouzlo, s legendární katedrálou Minsterem, městskými hradbami (slyšela jsem, že jsou jako Velká čínská zeď) a tzv. válkami růží. Tehdy musela být zahraniční stipendia směrována přes čínskou vládu a jednotlivci je nemohli přijímat. Já však zase dostala zelenou, abych nabídku přijala, díky lidem, jako byl ten milý přidělenec na velvyslanectví, a díky rostoucímu uvolnění v Číně. A tak se stalo, že když jsem v roce 1982 dokončila doktorát, byla jsem první člověk z komunistické Číny, který získal doktorát na britské univerzitě.

Naučila jsem se mnohem víc než lingvistické teorie (které jsem, musím ke své hanbě přiznat, převážně zapomněla). Vzpomínám si na den, kdy jsem šla probírat plán své doktorandské práce se svým vedoucím, profesorem Le Page, který už jen svou citlivou přítomností pomáhal rozptýlit neustálou úzkost a náhlou paniku, které se mě zmocnily. Jeho mírně ironické způsoby a nenápadná autorita mě neustále ujišťovaly, stejně jako Anglie, že jsem na místě, kde panuje spravedlnost, že si nemám dělat starosti. Cítila jsem se úplně v pohodě a dál žvatlala o svých názorech na lingvistické teorie, které jsem měla zkoumat. Profesor poslouchal a nakonec se mě zeptal: „Mohla byste mi svou práci ukázat?“ Upadla jsem do rozpaků a vykřikla: „Ale já ještě nezačala!“ A on na to: „Ale už máte všechny závěry.“

Ta jediná poznámka uvolnila škrtící uzel, jímž můj mozek svázalo totalitní „vzdělání“. V Číně nás cvičili, abychom nevyvozovali závěry z faktů, místo toho jsme začínali marxistickými teoriemi, Maovými myšlenkami nebo stranickou linií a popírali jsme, nebo dokonce zavrhovali fakta, která se k nim nehodila. Přemýšlela jsem nad tím novým přístupem, když jsem se vracela do svého pokoje na kraji krásného jezera v kampusu, kde vodní ptáci měli kolonii pod mým oknem a každé ráno mě budili svým zpěvem. Teď letěli přes oblohu a vhodně doprovodili můj pocit, že jsem našla správný způsob, jak přemýšlet. Mít stále otevřenou mysl: tak jednoduché, a přesto mi trvalo tak dlouho, než jsem to objevila.

Právě v Yorku mě jeden večer napadla myšlenka napsat knihu o svém minulém životě. Byla jsem pozvána na přednášku jednoho profesora, který byl právě v Číně. Promítl několik diapozitivů školy, kterou navštívil; v zjevně mrazivý den se žáci učili v třídách s úplně rozbitými okny, bez vytápění. „Není vám zima?“ zeptal se laskavý profesor. „Ne, není,“ odpověděla škola.

Po promítání byla recepce a jedna žena, která se snad snažila najít něco, co by mi řekla, začala: „Tady vám musí být hrozně horko.“ Ta nevinná poznámka mě tak ranila, že jsem nečekaně odešla z místnosti a poprvé od příchodu do Británie plakala. Nebylo to ani tak z pocitu urážky, ale z nesmírné bolesti nad lidmi v mé rodné zemi. Naše vláda s námi nejednala jako s normálními lidskými bytostmi, a proto nás někteří nezasvěcení lidé nepovažovali za stejný druh lidí, jako byli oni sami. Vybavil se mi starý postřeh o tom, že čínský život má nízkou cenu, a údiv jednoho Angličana nad tím, že bolest zubů je pro jeho čínského sluhu nesnesitelná. Znovu mě doháněly k zuřivosti početné obdivné komentáře lidí ze Západu, kteří navštívili Maovu Čínu. Tvrdili, že Číňané jsou výjimeční lidé, kteří si zřejmě užívají, že jsou kritizováni, veřejně odsuzováni a „napravováni“ v pracovních táborech – což by lidem ze Západu připadalo jako naprosté utrpení.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž