999

Výjimečné mladé ženy z prvního transportu do Osvětimi

Heather Dune Macadamová

Heather Dune Macadam

999: THE EXTRAORDINARY YOUNG WOMEN OF THE FIRST

OFFICIAL JEWISH TRANSPORT TO AUSCHWITZ

Copyright © 2020 Heather Dune Macadam

All rights reserved

Translation © 2020 by Wanda Dobrovská

ISBN 978-80-242-6638-1

Editě

Na památku Ley a Adély

Po většinu běhu dějin „Anonym“ byla žena.

VIRGINIA WOOLFOVÁ

Měřítkem každé společnosti je to, jak se chová ke svým ženám a k dívkám.

MICHELLE OBAMOVÁ

Žena musí psát vlastní příběh; musí psát o ženách a přivést ženy k psaní… Žena musí vstoupit do textu – jako do světa a do historie…

HÉLÈNE CIXOUSOVÁ: Smích medúzy

Předmluva

Caroline Mooreheadová

Nevíme s naprostou jistotou, a nikdy už asi ani vědět nebudeme, kolik přesně lidí bylo v letech 1940–1944 odvezeno do koncentračního tábora v Osvětimi a kdo všechno tam zemřel. Většinou se uvádí zhruba 1,5 milionu osob. Avšak Heather Dune Macadamová ví přesně, kolik žen ze Slovenska se dostalo do prvního transportu, jenž do tábora přijel 26. března 1942. Díky důkladnému studiu v archivech az rozhovorů s těmi, kteří přežili, ví také to, že na jaře 1942 proběhla na Slovensku rozsáhlá akce, jejímž cílem bylo shromáždit tisíce mladých židovských žen s tím, že mají z rozhodnutí vlády odjet k výkonu pracovní povinnosti do nově zabraného Polska. Některým z nich bylo jen něco málo přes patnáct let. Odjížděly s ujištěním, že za několik měsíců budou zase zpátky doma. Ovšem ve skutečnosti se jich vrátilo jen velmi málo.

Macadamová založila své rešerše na seznamech uložených v archivu památníku holocaustu Jad Vašem v Jeruzalémě v Izraeli, na svědectvích z Archivu vizuální historie Nadace USC šoa a na pramenech ze Slovenského národního archivu. Dohledala několik žen, které stále ještě žijí, mluvila s příbuznými a potomky a podařilo se jí rekonstruovat nejen rodinné, sociální a historické pozadí žen z prvního transportu, ale také jejich každodenní život – i okolnosti smrti – během jejich roků v Osvětimi. Úkol, k němuž se zavázala, byl o to těžší a její zjištění jsou o to působivější, že valná část dokumentace je ztracena. Tytéž osoby se v různých zdrojích vyskytují pod různými jmény či přezdívkami, což je skutečnost, kterou navíc v angličtině komplikuje výslovnost, a v neposlední řadě autorce její zadání ztěžovala i doba, jež uplynula od druhé světové války. Psát o holocaustu a táborech smrti není, jak se oprávněně říká, snadné. Macadamová se rozhodla učinit tak s použitím románové licence, aby zpřítomnila dialogy postav a dodala scénám, které popisuje, barvitosti. Její text tím získává na bezprostřednosti.

V předjaří roku 1941 si firma IG Farben vyhlédla Osvětim a její okolí pro výhodnou polohu v blízkosti uhelných dolů, s dobrým železničním spojením a velkými zásobami užitkové vody pro výstavbu nové velké továrny, v níž se měl vyrábět syntetický kaučuk a syntetický benzin. Na Osvětim také padla volba, aby sehrála roli v „konečném řešení židovské otázky“ jako místo, kde budou vězni nejen využíváni na práci, ale zároveň je zde bude možné rychle likvidovat a jejich těl se stejně rychle zbavovat. Když v září 1941 nacisté vyzkoušeli poprvé na lidech kyanovodík neboli Cyklon B a usmrtili naráz 850 vězňů, shledal Rudolf Höss, první velitel tábora, v této metodě odpověď na „židovský problém“. Táboroví lékaři ho ujistili, že zplynování je „nekrvavý“ postup, což ho uspokojilo, neboť chtěl své lidi ušetřit traumatu z pohledu na věci, které by nemusely být příjemné.

Avšak nejdřív bylo zapotřebí tábor postavit. Projekt vypracoval architekt doktor Hans Stosberg a výstavba tábora začala již v roce 1940. V závěru protokolu z konference konané 20. ledna 1942 ve Wannsee se uvádí, že „pro konečné řešení židovské otázky v Evropě přichází v úvahu asi jedenáct milionů židů“. Reinhard Heydrich, druhý nejvýznamnější muž v hierarchii SS hned po Heinrichu Himmlerovi, navrhl, aby byli posíláni „po dobu konečného řešení na práce pod příslušným vedením“. Slabí, příliš mladí nebo příliš staří na to, aby se hodili na práci, měli být rovnou usmrceni. Silnější měli pracovat a teprve v náležitý čas být popraveni, protože „propuštění této přirozené elity na svobodu by mohl být zárodek nového židovského rozmachu“.

Prvním satelitním státem, z něhož měly začít deportace, se stalo Slovensko. Slovensko náleželo bezmála tisíc let k Uherskéhomu království a po první světové válce se stalo součástí Československa. Nezávislost získalo až v roce 1939, pod ochranou Německa, které mu zaručilo autonomii z valné části výměnou za ekonomickou podporu. Prezidentem se stal Jozef Tiso, katolický kněz, jenž zakázal opoziční politické strany, zavedl cenzuru, vytvořil národní gardu a rozdmýchával antisemitismus, který narůstal už od příchodu vln židovských uprchlíků opouštějících Rakousko po anšlusu. Sčítání lidu vykázalo 89 000 lidí židovského vyznání, čili 3,4 procenta populace.

Nařízení povolávající svobodné židovské ženy od šestnácti do šestatřicet let k registraci nebylo ze začátku vnímáno jako alarmující, přesto se některé prozíravé rodiny zoufale snažily své dcery schovat. Pravda ovšem je, že představa práce v zahraničí připadala některým děvčatům lákavá, zejména když se jim dostalo ujištění, že se zase brzy vrátí domů. V důsledku jejich nevědomosti byl pro ně příchod k branám Osvětimi o to brutálnější a nebyl nikdo, kdo by je připravil na hrůzy, které ještě měly následovat.

Téhož dne jako první transport ze Slovenska přijelo do Osvětimi také 999 německých žen z Ravensbrücku, jehož kapacita byla už naplněna. Nacházelo se tam pět tisíc vězeňkyň a další se tam již nevešly. Vytipované ravensbrücké ženy se měly stát táborovými funkcionářkami, jež budou dozírat na mladé židovky přidělované na demoliční práce, do pracovních oddílů pověřených úpravami terénu, kopáčskými pracemi, vyvážením zeminy a dalšími úkoly, stejně jako do skupin, které měly na starosti rostlinnou a živočišnou výrobu. Muže, kteří se již v Osvětimi nacházeli, bylo tím pádem možno uvolnit a převelet na náročnější práce při rozšiřování tábora. Slovenské ženy pocházely většinou z velkých rodin, v nichž panovala láska, byly zvyklé na jemné způsoby a pohodlný život, ale teď tu na ně najednou křičeli, musely se svléknout donaha, nechat si ostříhat vlasy a vyholit se, podstupovat nekonečné apely na ranním mrazu, chodit bosy v mazlavém blátě, rvát se o příděly, čelit svévolným trestům, pracovat do úmoru a někdy až k smrti. Měly hlad, bylo jim zle, byly vyděšené. Dozorkyně z Ravensbrücku, jak přiznal Rudolf Höss, „zdaleka překonávaly své mužské protějšky v nezdolnosti, podlosti, hanebnosti a zvrhlosti“. Koncem roku 1942 byly dvě třetiny žen z prvního transportu po smrti.

A Osvětim sama se rozrůstala. Proudili sem židé z celé okupované Evropy, z Francie a Belgie, Řecka a Jugoslávie, Norska a později z Maďarska a brzy přijížděly obden až tři vlaky, z nichž každý sestával z padesáti nákladních vagonů s více než osmdesáti vězni v jednom. V červnu 1943 byla v provozu čtyři krematoria s kapacitou 4736 těl denně. Nově příchozí, celé rodiny i s malými dětmi, šli většinou rovnou do plynových komor.

Pokud se mladým slovenským židovkám podařilo takové útrapy přežít, zocelilo je to na těle i na duchu a byly schopny vymýšlet strategie, jak zůstat naživu tím, že se dobrovolně přihlásí na ty nejodpornější práce nebo si najdou závětří třeba v zemědělských pracovních oddílech či v táborové administrativě, aby unikly denním čistkám, jimž padaly za oběť ty nejslabší, ty, které onemocněly nebo byly příliš vychrtlé, aby se ještě hodily k nějaké užitečné práci. Byla to, jak poznamenává Macadamová, „houpačka, na níž šlo o přežití“. Ty šťastnější si našly zaměstnání v „Kanadě,“ jak vězni sarkasticky přezdívali úklidovému komandu třídícímu majetek ukradený přijíždějícím židům, kteří opouštěli své domovy s instrukcí, že si s sebou mají vzít mezi třiceti a padesáti kilogramy věcí, o nichž si myslí, že by je mohli potřebovat. Deky, kabáty, brýle, porcelán, lékařské nástroje, šicí stroje, boty, náramkové hodinky, nábytek. Bylo toho tolik, že na uskladnění všeho bylo zapotřebí čím dál tím více prostoru a přibývaly další a další budovy, odkud týmy těch šťastnějších nebo mazanějších vězňů a vězeňkyň, pracujících v nepřetržitých směnách, připravovaly balíky, jež se posílaly vlaky do Německa. Podle pozdějších odhadů byly každý týden do Berlína odeslány přinejmenším dvě zásilky, každá o váze tisíc kilogramů, s obsahem nejrůznějších cenností.

Rodiny žen doma na Slovensku neměly po dlouhý čas ani ponětí, kam jejich dcery odjely. Sem tam jim od nich přicházely korespondenční lístky, sdělení obsahovala zašifrované odkazy na příbuzné, kteří byli dávno po smrti, působilo to záhadně a často to bylo tak nesrozumitelné, že se mnoho rodičů dokázalo ukolébat do víry, že jejich dcery jsou v bezpečí a je o ně dobře postaráno. Ale jak měsíce ubíhaly, šířil se i strach a narůstal ještě víc, když začaly nové razie a deportovaly se celé rodiny. Jedním z nejvypjatějších momentů, jaké Macadamová ve své knize zachycuje, je příjezd dalších rodinných příslušníků do Osvětimi, kde je s hrůzou vítají ženy, jež tam přežívají a drtí je vědomí osudu, který jejich rodiče a sourozence čeká.

O zkušenostech z Osvětimi toho bylo napsáno už mnoho. O boji o přežití, o tyfu, o plynových komorách, o neustále se zhoršujících podmínkách, o hladovění a brutalitě. A Macadamová před žádnou z těch hrůz neuhýbá. Knihy jako tato jsou důležité: připomínají dnešním čtenářům události, které by nikdy neměly upadnout v zapomnění.

Kniha Macadamové také zprostředkovává širší pohled na okolnosti slovenských deportací, život židovských komunit před válkou, postupující perzekuce židovské populace a upozorňuje na bezelstnost v rodinách, které vypravovaly své dcery na pracovní pobyty. Působivě popisuje smutek hrstky žen, jež přežily a vrátily se domů, jen aby zjistily, že jejich rodiče jsou po smrti, jejich obchody zatlučené a jejich domy a majetek si rozebrali sousedé. Z předválečné židovské populace na Slovensku bylo 70 000 lidí – přes 80 procent – po smrti a poválečný režim jedné politické strany jakoukoli debatu o holocaustu zakazoval. Z domova odcházely do prvního transportu dívky, které se o tři a půl roku později vracely jako předčasně vyzrálé ženy, jež toho viděly, zažily a vydržely opravdu moc. Samotný fakt přežití v nich probouzel podezření: co jsem udělala, jaké mravní kompromisy to byly, že jsem nezemřela spolu s mými kamarádkami?

Na konci této ojedinělé knihy je scéna, která vám nadlouho ulpí v duchu před očima. Jedna z žen, Linda, přežila Osvětim i pochody smrti, jež stály život mnohé z těch, které vyvázly z lágrů, přešla země zmítající se ve zmatku a zdevastované válkou, celou tu dobu riskovala, že ji znásilní, a teď je konečně ve vlaku, jenž ji odváží domů. Vagony jsou plné, doslova přecpané uprchlíky, takže si vyleze na střechu jednoho z nich a odtud, vztyčená do výše, se rozhlíží po kraji, kde nejsou ostnaté dráty, strážní věže ani dozorci s puškami. Je, jak jí dochází, svobodná. Je jaro a na stromech raší zelené lístky.

Poznámka autorky

„Je pozdě, příliš pozdě,“ říká Ružena Gräberová Kniežová (č. 1649). Mluví německy. V telefonu to zapraská. Můj manžel, který mi dělá tlumočníka, krčí rameny. Před několika měsíci, když jsem pracovala na dokumentu o prvních děvčatech v Osvětimi, mi byla Ružena ještě ochotná poskytnout interview. Ale můj zdravotní stav mi zabránil letět do Švýcarska a setkat se ní k rozhovoru tam. Teď je nemocná zase ona.

Snažím se jí vysvětlit, že stojím hlavně o to mluvit s ní o Slovensku a o tom, jak ji a ostatní dívky jejich vláda zverbovala a zradila. S povzdechem mi říká: „Do smrti už nechci na Osvětim ani pomyslet.“ Je jí dvaadevadesát, kdo by jí to mohl zazlívat?

Poslala jsem jí pohlednici s poděkováním a pak jsem našla její svědectví v němčině v Archivu vizuální historie Nadace šoa. Přeložili jsme si to, ale archiváři šoa nekladou otázky, které bych chtěla položit já. Otázky, jež vyvstaly poté, co jsem se poznala a spolupracovala s Renou Kornreichovou Gelissenovou, kterou deportovali v prvním transportu, a přežila. Potkaly jsme se v roce 1994, před více než pětadvaceti lety, a bylo to poprvé, kdy jsem se osobně poznala a spolupracovala s někým z prvního transportu, kdo přežil. Když vyšla naše kniha Rena’s Promise (Renin slib, vyšlo ve slovenštině jako Sestrin sľub, 2018), kontaktovali mě členové mnoha rodin žen, které byly v prvním transportu, s informacemi o jejich sestřenicích, tetách, matkách a babičkách a ty informace podněcovaly další otázky. Nahrála jsem se členy těchto rodin rozhovory, ale bez žijícího přeživšího, respektive žijící přeživší, která by byla ochotna se mnou mluvit – buď, nebo jejíž rodina by mi dovolila promluvit si s jejich matkou – jsem neměla šanci, že se někdy odpovědí na své otázky dočkám. Chápu touhu tyto staré ženy chránit: pokud jste přežily tři roky v Osvětimi a dalších táborech smrti a dožily jste se devadesátky, proč byste měly na to peklo ještě vzpomínat? Nepřála jsem si nikomu ubližovat a nejméně ze všech těmto úžasným ženám tím, že bych jim kladla otázky, jež by vyvolávaly přízraky minulosti, což by mohlo být hodně bolestné.

Rok po svém rozhovoru s Ruženou jsem poslala e-mail rodinám 2G (druhé generace těch, kteří přežili holocaust), v němž jsem se jich ptala, zda by někdo při příležitosti 75. výročí prvního transportu neměl zájem jet po stopách cesty jeho či její matky ze Slovenska do Osvětimi. Pár lidí to zaujalo a odpověděli mi, ale nakonec z toho zbyla jen malá, komorní skupinka tří rodin: synové Erny a Fely Drangerových z Izraele (Avi a Akiva), rodina Idy Eigermanové Newmanové z Ameriky (Tammy a Sharon a Tammyho děti Daniella a Jonathan) a dcera Marty F. Gregorové Orna z Austrálie. Pak jsem se několik týdnů před tím, než jsme se měli všichni setkat, dozvěděla, že čestným hostem vzpomínkových akcí k 75. výročí má být dvaadevadesátiletá Edita Grosmanová (č. 1970). O pár dnů později jsme si už s Editou povídaly přes FaceTime. Okamžitě jsme si padly do noty a Edita mi řekla, že se se mnou a s mým filmovým štábem ráda na Slovensku setká. O další dva týdny později jsme už spolu seděly v pokoji hotelu v raně socialistickém stylu, se zašlými bílými stěnami a děsným zařízením, a já jsem jí kladla otázky, které jsem neuměla položit Reně Kornreichové (č. 1716) před pětadvaceti lety.

Stejně jako Rena je i Edita vitální, bystrá a duchapřítomná žena. Je drobounká jako ptáček, ale rozsvítí celou místnost. A ochotně mi vycházela vstříc ve všem, o co jsem ji v souvislosti s natáčením filmového dokumentu o těch prvních židovských ženách a dívkách požádala. Náš společný čas na Slovensku byla jedna velká smršť, která nás zavedla do kasárenských baráků, kde byla děvčata zpočátku shromažďována, a na vlakové nádraží, odkud je deportovali. Při vzpomínkových akcích jsme se setkaly se slovenským prezidentem a premiérem, s izraelským velvyslancem na Slovensku a s dětmi dalších přeživších. Skupina druhé generace, s níž jsem cestovala, měla možnost se poznat se slovenskými rodinami druhé generace a bylo to velmi dojemné, neobešlo se to bez slz a vroucích objetí. Na konci našeho týdenního pobytu mně můj manžel řekl: „Dokument nestačí. Musíš napsat knihu.“

Není snadné psát o Osvětimi. Není to projekt toho typu, jakého se zhostíte s profesionální lehkostí, ale řekla jsem si, že s Editiným přispěním budu ochotná se o to pokusit. Neměla jsem ale v úmyslu psát memoáry. Chtěla jsem napsat o všech těch ženách, nebo přinejmenším o tolika z nich, o kterých dokážu sehnat informace, a začlenit je do této složité historie. Zjistila jsem, že v Kanadě žije další z těch, jež přežily, Ella Rutmanová (č. 1950), a odletěla jsem do Toronta s úmyslem zprostředkovat setkání těch dvou přeživších. Edita a Ella si na sebe pamatovaly, ale i ve svém pokročilém věku si mezi sebou zachovávaly ostražitý odstup. Mluvily spolu slovensky a Edita se na mě v jednu chvíli podívala takovým tím pohledem, jako by říkala, ach jo. Nebylo mezi nimi žádné vřelé pouto, jak jsem si původně představovala – došlo mi, že Edita asi nemá z Osvětimi na Ellu žádné pěkné vzpomínky. Bylo to rozpačité setkání, obě byly rezervované a poněkud roztály, až když se jaly prohlížet si lupou čísla na svých předloktích.

„Já už své číslo ani nevidím, je úplně vybledlé,“ poznamenala Edita.

Stejně blednou i vzpomínky. Ale pravda pořád trvá, víte-li, kde ji hledat. Jednou jsem si s Editou prohlížela staré fotografie a na jedné jsem objevila tvář Ruženy Gräberové Kniežové.

„Znala jste Ruženu?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě,“ odpověděla Edita, jako kdyby to byla ta nejpřirozenější věc na světě. „Ve škole jsme chodily do stejné třídy a po válce jsme byli s Ruženou a jejím manželem Emilem Kniežou dobří přátelé. Byl spisovatel, stejně jako můj muž. Jezdívali jsme za nimi do Švýcarska.“

Kruh se mi uzavřel.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Poznámka autorky