Linda Castillo

Temná cesta

Originální název: Down a Dark Road

Vydáno u Minotaur Books, New York 2017

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2017 by Linda Castillo

Published by arrangement with St. Martin’s Publishing Group.

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9544-9 (epub)

ISBN 978-80-243-9545-6 (mobi)

Mému manželovi Ernestovi

Navždycky

PODĚKOVÁNÍ

Napsat román a dohledat k němu všechny potřebné informace není nic jednoduchého. Jsem zavázaná mnoha lidem, kteří se se mnou velkoryse podělili o své znalosti, čas a zkušenosti. Jako vždy bych ráda poděkovala svému nakladatelství Minotaur Books a všem těm báječným lidem, kteří mým knihám pomáhají na svět. Charlesi Spicerovi. Sally Richardsonové. Andrewu Martinovi. Jennifer Enderlinové. Sarah Melnykové. Kerrymu Nordlingovi. Paulu Hochmanovi. Kelley Raglandové. Martě Fickeové. April Osbornové. Davidu Rotsteinovi. Martinu Quinnovi. Josephu Brosnanovi. Allison Zieglerové. Lise Davisové. Jste můj tým snů a jsem moc ráda, že patřím k vaší vydavatelské rodině. Ráda bych také poděkovala své literární agentce a přítelkyni Nancy Yostové, která je shodou okolností ve svém oboru nejlepší. Děkuji vynikajícím profesionálům z ohijského Úřadu pro kriminální vyšetřování za fascinující exkurzi a za zodpovídání mých bláznivých spisovatelských dotazů bez mrknutí oka. Díky Wallymu Lindovi, analytikovi trestných činů a policistovi v penzi, zároveň také zakladateli e-mailové smyčky pro spisovatele kriminálních románů, za to, že mi odpovídal na otázky ohledně vyjednávání s únosci. Chtěla bych podotknout, že jsem při popisu práce bezpečnostních složek využívala básnickou licenci. Jakékoli pochybení v pracovních postupech nebo jejich vyšperkování jsou jen a jedině mým dílem.

PROLOG

Před dvěma lety

Čekal, dokud děti neusnou. Jeho poslední laskavost. Poskytnout jim pár hodin klidu, než jim vezme to nejdražší. Než je navždy připraví o nevinnost. Než i sám sebe připraví o něco, co už se nedá získat zpátky.

Neměl na vybranou. Teď už ne. Rozhodl se před několika měsíci, po mnoha probdělých nocích, kdy se neklidně převaloval pod propocenou přikrývkou. Rozhodl se ji zabít, když ležel vedle ní, poslouchal její oddechování a cítil její měkké a teplé tělo. Přesto ji stále chtěl a to pomyšlení v něm dráždilo temnou část jeho já, která se vymykala kontrole tak dlouho, že už si ani nevzpomínal, kdy to začalo.

Zaparkoval v půli cesty a zbývajících zhruba sto metrů k domu došel pěšky. Ve vzduchu těžce visela vůně deště, mokré hlíny a rostlin. V dálce rachotil hrom, stvůra plížící se krajinou, hladová a lačnící po krvi. Přešel po mokrém trávníku vedle domu, pustil se po chodníčku. Stejnou cestou se vracel už tisíckrát. Dnes večer je to naposledy.

Dovnitř vešel zadními dveřmi, které se nikdy nezamykaly. Zůstal stát v předsíni, voda z něj kapala na podlahu, na botách měl bláto a kamínky. Všude kolem tma. V rohu syčela plynová lednice. Celý dům spal.

Brokovnici našel na obvyklém místě, opřenou o stěnu vedle věšáku na kabáty. Když ji zvedal, třásly se mu ruce.

Zalomil hlaveň, zkontroloval, jestli je nabitá. Zamířil do kuchyně, kde ještě stále voněla káva a ranní kukuřičná kaše s javorovým sirupem.

Když vstoupil do obývacího pokoje, za okny se zablýsklo. Ten známý pocit. Kolikrát tu s ní seděl na té nevzhledné pohovce, plné podomácku vyrobených polštářů s tou hloupou výšivkou, kterou měla tak ráda? Trýznily ho vzpomínky, v prsou se mu rozléval již známý těžký a hořkosladký žal.

Potichu kráčel po dřevěné podlaze. Když začal stoupat do patra, schody zavrzaly. Nahoře nad schodištěm bylo trochu vidět, dopadalo sem slabé světlo oknem na konci chodby. Dveře tří ložnic byly otevřené. Tiše došel po koberci k té první, kde spali chlapci. Rukou v rukavici vzal za kliku. Zavřel, zámek cvakl. Poté došel k dívčímu pokoji, zůstal stát ve dveřích a naslouchal tichému dětskému pochrupování. Stál tam a přes veškeré odhodlání cítil lítost. Věděl, že po dnešní noci už nic nebude stejné.

Na otálení nebyl čas. Zvážil všechny možnosti, rozhodl se. Neměl jinou možnost. Buď ona, nebo on. Vybral si svůj život, svou budoucnost. Přes jeho pocity spadl tmavý závěs a zadusil je. Tiše zavřel dveře dětského pokoje.

Hlavní ložnice se nacházela na konci chodby. Dveře nechala pootevřené jako vždycky, aby slyšela, kdyby se děti v noci probudily. Hloupá, věčně úzkostlivá ženská. Volnou rukou otevřel dokořán. Pod oknem viděl obrys postele. V té tmě nerozeznal detaily, ale v duchu ji viděl naprosto zřetelně. Laciné sukovité borové dřevo, s léty zažloutlé. Staré povlečení, které bylo cítit pracím práškem, sluncem a vůní ženy. Viděl v duchu i ji. Jak se na něj dívala, když byl v ní. Jak vzdychla, když se udělal. Jak se smála, když bylo po všem…

Dovnitř dopadalo jen tolik světla, aby rozeznal obrys jejího těla schouleného pod přikrývkou. Ve vzduchu přetrvával slabý zápach petroleje z lampy, četla si dlouho do noci jako vždycky.

Místnost osvítil blesk a v tom okamžiku se viděl s ní, jak se jejich těla prohýbají a proplétají, a musel bojovat s emocemi, které ho začínaly dusit. Svědomí mu říkalo, že to takhle být nemusí. Mohla by z nich být rodina. Skutečná rodina. Věděl však, že mu to našeptává strach. V sázce bylo příliš mnoho, co by ztratil.

Spolkl žluč, která mu vyběhla do krku. Strach ho svíral, nemohl dýchat.

„Promiň, lásko.“ Srdce mu bušilo tak prudce, že si ani nebyl jistý, jestli si ta slova pomyslel, nebo je skutečně pronesl nahlas.

Zastavil se kousek od postele a zvedl brokovnici. Opřel si pažbu o rameno, zapotácel se. Přimhouřil oči. S puškou se naučil zacházet už ve třinácti letech. Dnes se mu poprvé chvěla v rukou. Cítil, jak se mu mezi lopatkami sbírá pot. Namířil doprostřed obrysu na posteli. Prst na spoušť. Zhluboka nadechnout, pomalu vydechnout.

Exploze jím otřásla, roztříštila všechny myšlenky, rozmetala veškeré odhodlání. Její tělo sebou škublo, rána je odmrštila na stranu. Pravá noha strnula, pak se uvolnila. Znehybněla.

Proboha, co to udělal?

Srdce mu bušilo jako splašené, z emocí mu bylo na omdlení. Ucítil zápach krve, který plnil místnost. Zalykal se jím. Čas odejít a víckrát se neohlédnout. Zapomenout, pokud to půjde.

„Datt?“

Trhl sebou, jako by do něj uhodil blesk a rozsvítil všechna nervová zakončení v jeho těle. V břiše cítil horký příval adrenalinu, který se mu valil do rukou a do nohou. Otočil se na patě, zvedl pušku.

„Co děláš?“ zeptalo se dítě.

Otevřel ústa, ale nedokázal ze sebe nic vypravit. Zíral do té malé kulaté tvářičky a dokázal myslet jen na to, že představuje ohrožení pro jeho plány…

Bělmo jejích očí se pohnulo, poznal, že se dívá na postel, v níž ležela její mrtvá matka. „Chci za mamm.“

Spustil hlaveň. „Je nemocná. Běž si lehnout.“

„Bojím se.“

„Je to jenom bouřka.“ Mávl ke dveřím, ruka se mu třásla. „Už běž.“

Malá postavička v bílém se otočila a bosky se vracela do svého pokoje. Andílek s buclatýma ručkama a hebkými vlásky.

Znovu zvedl brokovnici. Namířil jí na záda a z očí mu vyhrkly slzy. Přiložil prst na spoušť. Nemá na vybranou. Bůh mu pomáhej…

Stiskl spoušť.

Úderník cvakl o zápalník, přes pleskání dešťových kapek o střechu bylo ten zvuk sotva slyšet. Neuvěřitelné. Spustil brokovnici a ohromeně se na ni zadíval. Nevystřelila.

Matně vnímal, jak dívenka vešla do svého pokoje a zavřela za sebou.

Panika mu sevřela křivými prsty hrdlo a pořádně stiskla. Stál tam a v krku se mu sbíral šílený smích, dusil ho. Zvažoval možnosti, pokoušel se rozhodnout, co dál. Pozdě. Teď hlavně musí pryč.

Naposledy se ohlédl k posteli, vycouval z ložnice, narazil do dveří. S brokovnicí v ruce se dostal na chodbu. V hlavě mu hlodalo vědomí, že všechno pokazil.

Vrať se, opakoval v duchu potměšilý hlas. Dokonči to. Zabij ji.

Než se dostal ke schodům, celý se třásl. Prudce oddechoval, jako by uběhl kilometr. Vnitřní hlas ho pobízel, aby se vrátil do ložnice a dokončil, co začal.

Zbabělče, šeptal vyčítavě. Zbabělče!

Schody bral po dvou. Těžkými kroky prošel obývacím pokojem a kuchyní. Když se dostal do předsíně, vydral se mu z hrdla zmučený výkřik. Za oknem se zablýsklo. Vrátil brokovnici do rohu, kde původně stála.

Venku práskl hrom jako onen poslední výstřel, který nepřišel.

A země se otřásla jakoby pod tíhou toho, co udělal – i co neudělal.

ČÁST I.

Toť vše, co můžeme čekat od člověka na tomto břehu: to dobré na něm – ví, že je špatný.

– Robert Browning, The Ring and the Book

KAPITOLA 1

Jednou z ikon Painters Millu je Tuscarawaský krytý most. Na jaře a v létě je jinak málo využívaná úzká silnice plná turistů, kteří si ho jezdí vyfotografovat, dopřát si s vnoučaty piknik nebo se pár minut procházet po té staré dřevěné konstrukci a přemítat, kdo po ní asi kráčel před sto padesáti lety. Už tu proběhla nejedna svatba. Bylo počato nejedno dítě. Fotily se tu středoškolské třídní fotografie. Amišové na štěrkovém placu často prodávají z vozů pečivo a čerstvou zeleninu Englischers, kteří s radostí rozhazují peníze za příležitost ochutnat prostý život. Prošla jsem tím mostem za ty roky tisíckrát a pokaždé vnímám jeho krásu, historický význam a důležitou roli, kterou hraje v příjmech města coby turistická atrakce. Což mi také zdůraznil starosta Auggie Brock, který si mě dnes ráno předvolal. Kromě toho, že je most oblíbený u místních i u turistů, se stal v poslední době také cílem sprejerů a dějištěm mnoha dalších nepovolených aktivit.

Vzhledem k tomu se mi městská rada chystá zatopit.

Zaparkuju na štěrkovém plácku, vypiju poslední doušek kávy, vypnu motor a vystoupím. Nad korunami listnatých stromů, kterým se ve vlhkém pásu kolem Painterského potoka dobře daří, slyším pohvizdování osamělého kardinála. V cárech sluncem prozářené mlhy je vidět pěšina, která vede dolů ke břehu.

Zamířím k mostu, pod nohama mi křupe štěrk. Když vstoupím do kryté dřevěné konstrukce, obklopí mě stíny. Uvítá mě pach stařičkého dřeva, mokrého bahna z potoka dole a nového jarního listí. Na trámech nad mou hlavou vrkají holubi, jejich trus se vrší na parapetech šesti oken ve stěně.

V půli cesty uvidím nasprejované nápisy. Zvedne se ve mně rozhořčení nad tou bezohledností. Ty nápisy jsou stejné jako obvykle. Fuck you. Vyliž mi. Panteři smrdí. (Panteři se jmenuje fotbalové mužstvo zdejšího gymnázia.) Dokonce zahlédnu i svastiku. Všechno halabala nastříkané spreji různých barev, od tmavě modré po neonově oranžovou. Naštěstí tu není žádná značka gangu. Tato část podsvětí se do Painters Millu ještě nedostala, přestože se trh s pervitinem v poslední době rozbujel celoplošně. Dojdu k nejbližšímu oknu a zadívám se dolů do potoka, který protéká nějakých pět metrů pode mnou. Mechově zelená voda meandruje na jih. Pod hladinou zahlédnu lesklé stříbřité tělo okouna. Velké kameny trčící ze dna. Olivově zelené odstíny hlubších tůní uprostřed potoka. Vím, jak jsou hluboké, protože před osmnácti lety jsem přesně z tohohle okna vyskočila kvůli sázce. Domů jsem se vracela v promáčených šatech páchnoucích bahnitou vodou. Mamm nechápala, proč jsem to udělala, ale dovolila mi převléknout se, než se vrátí datt z pole. Uvědomovala si, že to s tresty někdy trochu přehání.

Když dojdu na konec mostu, proletí kolem mě holub. Svištění jeho křídel ladí s hlasy ptáků, které se nesou z lesa. Otočím se a přelétnu most pohledem po celé délce. Za ním se na slunci smaží mé auto, motor vychládá, až to v něm lupe, z kapoty stoupají pramínky horkého vzduchu jako pára z hrnce.

Snad by mě objevení nasprejovaných nápisů na tak uctívaném a malebném místě mělo překvapovat, ale nepřekvapuje. Vyrůstala jsem jako amiška, přesto jsem nežila oddělená od zbytku světa tak, jak mí rodiče doufali. Nakrátko jsem patřila k těm hloupým a rozzlobeným výrostkům, odhodlaným zanechat ve světě svůj otisk – jakýkoli –, třeba i kontraproduktivní nebo ničivý.

Dojdu doprostřed mostu a zvednu oči k místu, odkud se na mě šklebí ohromný červený hákový kříž. Zavrtím znechuceně hlavou, představím si, jak tu nějaký opilý idiot stál na korbě svého pick-upu s prázdnou makovicí a plechovkou spreje v ruce. Pachatel rozhodně nespěchal. Dal si načas, vynaložil úsilí, aby se dostal i na nepřístupná místa. Vracím se zpátky a nemohu nemyslet na všechno, čeho se most stal za ty roky svědkem. Když jsem byla malá, grossmuder mi říkávala, že některá místa mají paměť. Tenkrát jsem nechápala, o čem mluví, a ani mě to moc nezajímalo. Teprve dnes, jako dospělá, dovedu její moudrost ocenit.

Když míjím jedno z oken, přitáhnou můj pohled desítky iniciál, vyrytých do starých dubových trámů a prken. Většina jich byla mnohokrát přetřená. Některé z nich znám. Někde mezi nimi jsou například mé vlastní a také iniciály mé bývalé nejlepší kamarádky Mattie, ale ani za boha si nevzpomenu, v kterých místech přesně.

Stojím u okna s lokty opřenými o parapet. Náhle mě z rozjímání vytrhne přijíždějící automobil. Napřímím se a zjistím, že za mým explorerem parkuje starostův Cadillac Coupe. Starosta se vyškrábe ven a zabouchne dveře. Opustím vzpomínky a zamířím k němu. „Dobré ráno, Auggie.“

„Zdravím, náčelnice.“ Starosta Brock je korpulentní chlap s povislými tvářemi baseta a obočím, které jeho holič pravidelně opomíjí. Na sobě má laciný oblek a levandulově fialovou košili, už teď zmačkanou, k tomu kravatu, jakou bych nikomu nepřála.

„Omlouvám se za zpoždění.“ S velkým kelímkem kávy z bistra LaDonna’s vejde na most. „Zdržel jsem se na jednání zastupitelstva. Bylo by skončilo už před hodinou, kdyby se Janine Fourmanová tak nerozvášnila ohledně toho problému se sprejery. Ta ženská by umluvila i vola.“ Zachmuřím se. S radní Fourmanovou jsem se už několikrát střetla a ani jednou to nebylo příjemné. „Soucítím s vámi.“

Zastaví se vedle mě. Cítím vůni jeho kávy a vody po holení značky Polo, kterou se polil po ranní sprše. Je o necelé tři centimetry menší než já a vypadá uštvaně jako liška obklopená ohaři.

„Přišla taky ředitelka historického spolku, Kate. Určitě nemusím zdůrazňovat, že zrovna nesršela dobrou náladou.“ Podívá se za mě a mávne rukou, až mu káva vyšplíchne otvorem ve víčku. „Už jste to viděla?“

„Ono se to tak nějak nedá přehlédnout.“

Úkosem na mě pohlédne, jako by odhadoval, jestli si ho nedobírám. Dobírám. Když spolu řešíme nějaké nepříjemné téma nebo problém, obvykle z něj dokážu vyrazit úsměv. Dnes ráno se nedá.

„Proboha, proč zrovna svastika? Kdo tohle dělá?“ rozčiluje se.

„Mládež, která neví, co s časem.“ Pokrčím rameny.

„Buď nemají žádnou zodpovědnost, nebo je špatně vychovali, nebo obojí.“

„Copak dneska už tahle děcka nechodí na brigády?“ Dojde k oknu a ukáže na obzvlášť vulgární řezbu. „Za poslední tři roky jsme za nátěry tohohle mostu vyhodili osm set dolarů, Kate. Na další takové akce už nemáme peníze. A lidi z historického spolku vyšilují.“

„Chápu,“ pronesu diplomaticky.

„Musíme to sprejování zarazit. Proboha, vždyť sem jezdí na výlety i prvňáci. Dovedete si představit, že tu tak malé děti uvidí takové sprosťárny? Já ani nevěděl, co znamenají, dokud jsem se nedostal k vojákům. Jestli s tímhle přijde šestileté děcko domů, někdo nás zažaluje a jsme nahraní.“

„Třeba se nám podaří sehnat pár dobrovolníků, kteří by to přetřeli zadarmo,“ navrhnu. „Určitě by se tu ukázalo i pár lidí ode mě. Můžeme to vyřešit.“

„To dělají ti hajzlíci z Maple Crestu,“ zabručí. „Tamní puberťáci si ničeho neváží. Asi by bylo nejlepší deponovat sem nějakou hlídku, Kate. Pokusit se je nějak dopadnout.“

„Mohla bych na ně poslat Gurčáka.“ Můj nejstarší policista Roland „Gurčák“ Shumaker je známý tím, že nemá smilování s nikým pod třicet. Bylo to vtipné až do loňského roku, kdy nasadil pouta dvanáctiletému klukovi za to, že vyhodil láhev z okna jedoucího vozidla. Ukázalo se, že jde o vnuka radní Fourmanové, které to vůbec nepřipadalo komické.

„To nemyslíte…“ Starosta si uvědomí, že žertuju, a zasměje se. „Jsem rád, že aspoň jeden z nás si udržel smysl pro humor.“

„Můžu sem posílat hlídky. Spolupracovat s okresem, domluvit se s šerifem Rasmussenem, aby udělal totéž.“

„Aspoň nějaký začátek, Kate. Chci, aby ty grázly chytili. Chci je zatknout. Čtyřicet hodin veřejně prospěšných prací by jim mohlo pomoct pochopit základy slušného chování. Uvidíme, jak se jim bude líbit trávit soboty přetíráním svých hákových křížů.“

Napadne mě podotknout, že když jsem naposledy někoho chytila při znesvěcování mostu – maturanta z místního gymnázia a zapáleného fotbalistu –, chlapcovi rodiče podali stížnost a nakonec se od stíhání upustilo. Ale nechám to plavat. Tohle k práci policie na malém městě patří. Můj úkol je zatknout ty, kdo porušují zákon. Zbytek je na soudech. S těmi obstrukcemi kolem nechci mít nic společného.

Auggie si podrážděně odfrkne, dojde k jednomu ze starých dubových trámů a bouchne do něj. „Dovedete si představit, že sem pojedete až z Columbusu, abyste si prohlédla památky, a místo toho uvidíte tohle?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PODĚKOVÁNÍ

PROLOG

ČÁST I.

KAPITOLA 1

ČÁST II.