Jan Bauer

Na straně českého krále

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2012, 2013, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013, 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9554-8 (epub)

ISBN 978-80-243-9555-5 (mobi)

Kniha první

ZACHRAŇTE KRÁLE

I

„Vy být Hansa Rost, rychtář Starého Města pražského?“

Oslovený, sice ramenatý, ale nepříliš vysoký chlapík v koženém kabátci a s mečem, zavěšeným na stříbrem zdobeném opasku, se pomalu otočil.

„Kdo se ptá?“ odvětil otázkou a přísně se podíval na vytáhlého, zhruba o hlavu většího muže s černýma jiskrnýma očima, mocným, rovněž černým knírem a se zeleným kloboukem, zdobeným perem jakéhosi dravce. Nepochybně se jednalo o cizince, čemuž nasvědčovala i jeho špatná němčina.

„Jsem hofmistr Jeho Milosti uherského krále Zikmunda Lucemburského. Jmenuji se Jánoš Széchenyi a mám vás doprovodit do Královského dvora.“

Hansa ještě nikdy nebyl v Královském dvoře u brány naproti Svatému Ambroži. Třebaže se nacházel na území Starého Města, rychtář neměl žádný zájem o to, dostat se do kontaktu s královskými dvořany. Úplně mu stačilo, že čas od času se chtě nechtě musel setkat s královským podkomořím Zikmundem Hulerem, v té době snad nejmocnějším důvěrníkem krále Václava. Huler byl totiž někdejším staroměstským konšelem. Na zdejší radnici začala jeho strmá a pro mnoho lidí nepochopitelná politická kariéra. A protože měl Huler palác na Starém Městě pražském, občas si k sobě povolával rychtáře a zajímal se, jak dbá o bezpečnost ve zdejších ulicích. Hansu jeho předvolání vnitřně urážela a pobuřovala, ale nic s tím nenadělal.

Odevzdaně se s nimi smiřoval, jako se smiřujeme s náhlým onemocněním nebo letním přívalovým deštěm.

Rychtář se pozorně podíval na Jánoše Széchenyiho a v duchu zvažoval, zda má v tomto případě nějakou možnost odmítnout jeho žádost.

„Kdo po mně v Královském dvoře touží?“ zeptal se opatrně.

„To poznáte, až tam přijdete,“ odpověděl uherský hofmistr. Jeho němčina se kupodivu trochu vylepšila, a dokonce se už netvářil tak přísně jako prve, když Hansu oslovil. Také se maličko usmál a významně si položil prst na ústa.

Rychtář váhavě pokrčil rameny. Chtěl sice ještě udělit pár pokynů staroměstským biřicům, ale to mohlo počkat. Přemohla ho zvědavost, a tak se ochotně vydal s Jánošem Széchenyim Caletnou ulicí ke Královskému dvoru. Odevšad voněl čerstvě upečený chléb a také calty a perníky. Hansa měl chuť si z lákavého zboží vystaveného na venkovních pultech něco vybrat, ale odolal. Kdoví, jak by se Zikmundův hofmistr tvářil, kdyby cestou k tomu neznámému pánovi, který s ním chce v Královském dvoře mluvit, chroupal kus perníku. Když došli až k nedávno dostavěnému novému sídlu krále Václava u hradby rozdělující Staré a Nové Město pražské, rychtáře překvapilo, že nespatřil obvyklé královské zbrojnoše v červenobílých barvách, ale místo nich tu postávali pestře odění šikmoocí Kumáni, vzdálení příbuzní Tatarů, se zakřivenými meči po boku. Hansa si je s úšklebkem prohlížel a usoudil, že se nepochybně jedná o osobní stráž samotného uherského krále Zikmunda. Že je právě v Čechách, věděl. Však měl prý také jednání se svým nevlastním starším bratrem, českým králem Václavem. Proslýchalo se, že se spolu na Pražském hradě nepohodli a uražený Václav odjel na svůj oblíbený Žebrák. Kumáni se před hofmistrem a rychtářem uctivě rozestoupili, někteří dokonce sklopili hlavu, aby naznačili zdvořilou úklonu.

Nebylo pochyb o tom, že Jánoš Széchenyi patří mezi Zikmundovy důležité dvořany.

Oba muži vystoupali po širokém schodišti a stráž před nimi otevřela dveře do síně s malovaným trámovým stropem. Takřka polovinu jedné stěny zakrýval gobelín, který zřejmě, jak Hansa odhadl, zobrazoval rajskou zahradu. V rohu se jakýsi vysoký muž s dlouhými zrzavými vlasy hrbil nad pulpitem a prohlížel si nějaké listiny. Sotva vstoupili, prudce se otočil a prohlédl si staroměstského rychtáře pátravýma očima.

„Ty jsi Hansa Rost, rychtář Starého Města pražského?“ zeptal se pánovitým hlasem, zvyklým poroučet.

Rostovi trochu poklesla kolena. Okamžitě pochopil, že má před sebou samotného uherského krále.

„Ano, Milosti,“ vyhrkl a poklekl před Zikmundem na jedno koleno.

„Vstaň,“ přikázal mu uherský král. „Széchenyi tě měl poučit, že si na dvorský protokol příliš nepotrpím.“

„Ano, ale,“ ozval se za Hansovými zády hofmistr, „nabádal jste mne, Milosti, abych předem nic neprozrazoval.“

„Správně,“ halasně odsekl král. Usedl do vysokého dřevěného křesla, přehodil pravou nohu přes levou a pak hlasem výrazně tišším dodal: „Musíme spolu v přísně důvěrném kroužku projednat jistou záležitost, která by měla zůstat do poslední chvíle utajena.“ Otočil se na rychtáře a dodal: „Právě proto se v nejbližších hodinách od tebe, rychtáři, pan Széchenyi ani nehne. Rozumíme si?“

Hansa Rost se zatvářil nechápavě. Vůbec netušil, oč by mělo jít.

Král Zikmund to na něm postřehl a hned dodal: „Mám o tobě zprávy, že nepatříš ke špehům podkomořího Hulera.“

„To je dobře, nebo špatně?“ zeptal se rychtář a celá záležitost se mu líbila čím dál méně.

„Z mého pohledu je to dobře, jinak bys tady nestál. Kolik máš k dispozici mužů?“

„Mám pod sebou osm biřiců.“

„To je málo, ale přidám ti pár svých Kumánů. S nimi bys to mohl zvládnout.“

„Milosti, smím vědět, oč se jedná?“

„Samozřejmě že to smíš vědět, dokonce to musíš vědět. Nepůjde o nic menšího než o zatčení mého drahého bratra, krále Václava.“ Hansovi v té chvíli spadla čelist: „Ale to by byla velezrada! Vždyť jsem králův poddaný!“

Zikmund se nevzrušeně otočil na Széchenyiho: „Podej mi tu listinu!“

Hofmistr podal králi pergamen, ležící na pulpitu. Uherský panovník si ho prohlédl, zvedl jej a zamával s ním Hansovi ve výši očí. Rychtář uviděl, jak se na jeho konci houpají dvě zavěšené červené pečeti.

„Přistup blíž a čti,“ vyzval ho Zikmund.

„S plným souhlasem zemského sněmu přebírá tímto Jeho Milost uherský král Zikmund v zájmu dynastie rodu Lucemburků do dočasné správy země Koruny české…,“ polohlasně slabikoval rychtář text napsaný česky pečlivým ozdobným písmem.

„Mám tutéž listinu také v latinském jazyce, nepředpokládám však, že by staroměstský rychtář uměl latinsky,“ usmál se panovník.

„Ale to podstatné, co z této listiny vyplývá, je to, že nyní podléháš jen a jen mně a jsi povinen poslouchat mé příkazy.“

„Ano, Milosti,“ odvětil zcela zaskočený Hansa Rost. Nebylo se mu co divit. Vždyť dokument, který právě spatřil, vlastně stvrzoval Václavovo dobrovolné odstoupení z trůnu. Proč něco takového český král vůbec učinil? Proč se pokořil a tak znenadání zřekl veškeré moci?

„Potíž je v tom,“ pokračoval Zikmund, „že můj drahý bratr je duše nestálá a přelétavá a co jeden den slíbí, druhý den neplatí. Byť se vzdálil z Prahy na hrad Žebrák, nepřestal i odtud kout pikle, které by ho znovu vynesly na trůn. Dnes odpoledne se má ze Žebráku vrátit právě sem, do Královského dvora. Jenže než sem dorazí, ty,“ panovník ukázal prstem na Hansu Rosta, „ho z pravomoci ti dané tvým rychtářským úřadem zajmeš a odvedeš ke mně.“

„Ale, Milosti, krále Václava budou jistě doprovázet ozbrojení jezdci a s nimi si mí lidé neporadí,“ namítl opatrně Rost.

„I na to jsem myslel. Počkáš na Václava na Kamenném mostě, postaráš se o to, aby jako první vjel do Staroměstské mostecké věže. Jakmile do ní vjede, necháš spustit mříž, která ho oddělí od jeho lidí. Pak už si mohou dělat, co chtějí, Václava budeme mít v hrsti.“ Zikmund si spokojeně zamnul rukama. Hansa Rost se však zamračil. Plán uherského krále mu zjevně nebyl po chuti, marně však přemýšlel, jak se z něho vyzout. Széchenyi se od něj nehne a ti Zikmundovi Kumáni jsou nepochybně docela ostří hoši, jimž nebude radno dostat se do drápů. Rost nebyl žádný zbabělec, roky v rychtářském úřadu ho naučily neuhýbat před sebevětším problémem. Ale s takovým, jaký se před ním toho dne vyskytl, se ještě nesetkal. Ostatně, je to jen souboj mezi dvěma rozvaděnými bratry, říkal si v duchu. Oba jsou syny císaře a krále Karla blahé paměti, na jehož památku nedá v této zemi nikdo dopustit. Jenže českým králem je přece nejstarší Václav, kdežto Zikmund panuje v Uhrách. Jestli se mezi sebou povadili, ať do toho netahají jeho. Vždyť je jen rychtářem Starého Města pražského! Může však Zikmundův požadavek odmítnout? Cožpak neviděl listinu, na níž byla zavěšena také Václavova pečeť? Cožpak on sám nesouhlasil s tím, že české země bude dočasně spravovat Zikmund? To rozhodně nešlo popřít. Listina byla zcela jistě pravá, byť Hansa Rost z vlastní zkušenosti znal dost listin padělaných, falešných. Kolikrát někomu stačilo v pergamenu vyškrabat datum nebo jméno, a hned bylo všechno jinak. Dokonce i papežové prý někdy uznávali falešné listiny za pravé! Marná útěcha. Něco Hansovi radilo vzít nohy na ramena a utéci, dokud je čas. Ale neudělal to. Místo toho se uctivě uklonil a v doprovodu hofmistra Széchenyiho a pětice Kumánů se vydal zpátky na Staroměstskou radnici.

II

Král Václav mlasknutím popohnal koně a v čele průvodu svých věrných dvořanů a královských zbrojnošů vjel na Kamenný most. U pilířů se kupily poslední špinavé kry, na řeku vypluly čluny rybářů a jejich volání se mísilo s klapotem mlýnů a křikem ptáků; jaro přišlo toho roku brzo, vál příjemný svěží a na časný březen nezvykle teplý vítr. Kamenná dlažba se rozezvučela pod kopyty koní a Václavovi bylo v té chvíli stejně lehce, jako když se při štvanici na jelena hnal lesy kolem Žebráku. Svou tvář nastavoval větru a světlehnědé vlasy mu vlály kolem hlavy. Mistr Jan Šindel mu na tento den sestavil velice příznivý horoskop, ascendent ve znamení Lva byl mimořádně dobrým znamením, nicméně Saturn v desátém domě svědčí o možných problémech. Ale na ty teď ani nepomyslel. Od jisté doby si král nechával sestavovat horoskopy dopředu na každý den, jak to ostatně dělával i jeho otec Karel. Také most, po kterém právě jedou, se neobešel bez horoskopů. Karel dokonce zdržoval začátek jeho výstavby až do doby, která byla příznivá jak z hlediska postavení hvězd, tak i podle numerologické pyramidy. Vyplatilo se to, byť most nikdy neviděl dokončený. To štěstí potkalo až jeho – Václava, a dělal vše pro to, aby toto jedinečné kamenné dílo bylo spojováno nejen s císařem a králem Karlem, ale také s ním, nejstarším synem. Václav věděl, že v celé křesťanské Evropě není mnoho takových staveb. Kdyby se počítaly divy světa, jak to činili dávní Řekové, jistě by mezi ně pražský most patřil.

Ohlédl se. O pár koňských délek za ním jel královský podkomoří Zikmund Huler, vedle něho se držel v sedle nádherného ryzáka se světlou hřívou vyšehradský probošt Václav Králík z Buřenic, za nimi pak zahlédl člena královské rady Jana Čůcha ze Zásady a královského hejtmana Bořivoje ze Svinař… Jeho stálí věrní. S nimi po boku se nemusí bát ani toho proklatého bratříčka Zikmunda. A že ten mu v poslední době nějak pije krev. Dokonce si na něm vynutil listinu, kterou mu předal země Koruny české do správy. Prý na ochranu otcovského dědictví! Ale s tím je teď konec. Václav byl odhodlán prohlásit smlouvu s bratrem za vynucenou, a tudíž neplatnou od samého počátku. Ach, kdyby byl nevypil tolik vína jako ten den, mohlo být všechno jinak. Jenže co si počít, když mu jeho lékař Zikmund Albík z Uničova doporučuje právě víno jako nejvhodnější lék na to jeho věčné pálení žáhy? Ne, už nebude pít, ať si Albík strčí ty své doktorské moudrosti za klobouk!

Uprostřed mostu se Václav zarazil. Spatřil, jak před bránou postává staroměstský rychtář s několika biřici. Zřejmě ho přišli přivítat. Ano, tak to nejspíš bude. Přicházejí ho uvítat, jak si jeho královský majestát zasluhuje. Možná budou chtít nějaké to privilegium pro Staré Město pražské navíc. Třeba další trh nebo výhradní právo na prodej zlatých šperků. Proč ne? Král má být velkomyslný, štědrý a měl by dát svým drahým Staroměstským něco navíc. Alespoň si je nezačne předbíhat ten proklatec Zikmund. Čert aby ho vzal! Hansa Rost hořel samým napětím. Věděl, že teď musí něco rychle udělat, aby vlákal krále do brány na staroměstské straně a zdržel ostatní jezdce z jeho doprovodu. Teď, nebo nikdy!

Rychtář okamžitě přikázal biřicům, aby pod jakoukoliv záminkou zastavili Zikmunda Hulera a probošta Václava Králíka, kteří cválali jako první jen kousek za králem. Sám rychle ustoupil až do brány, uctivě poklekl na jedno koleno a sklonil hlavu. Uslyšel klapot kopyt králova koně a v zátylku ucítil Václavův bedlivý pohled.

„Vaše královská Milosti, buďte vítán ve Starém Městě pražském. Prosím vás, jak velí starodávný zvyk, sestupte ze sedla!“ S tím se Hansa zvedl a uchopil královského koně za řemení.

„Co je to za nesmysl?“ nasupil se Václav. „V životě jsem neslyšel o žádném zvyku, podle něhož bych měl sesedat právě ve Staroměstské mostecké věži.“ Přes své námitky však seskočil z koně a očekával, že nyní bude ve vší uctivosti požádán o nějaké to privilegium ve prospěch staroměstských měšťanů. Místo toho však k němu rychtář nečekaně přistoupil a trochu chvějícím se, ale přesto rozhodným hlasem prohlásil:

„Nechť se Vaše Milost považuje za zajatého!“ Zároveň s tímto výrokem zarachotila mříž, kterou se brána zavírala. Panovník se překvapeně ohlédl a uviděl, že ho nyní od jeho dvořanů a stráží oddělují pevné železné tyče.

„Ale to je zrada!“ zvolal rozhořčeně.

„Pouze bezpečnostní opatření,“ ozval se uherský hofmistr Jánoš Széchenyi, který rázně vystoupil ze stínu brány. „Považujte se, Milosti, od této chvíle za zajatce svého bratra, uherského krále a správce zemí Koruny české Zikmunda Lucemburského.“

„Ten darebák!“ zaklel Václav a sáhl po meči. Ale než se stačil dotknout jílce, uchopili ho za ruce připravení Kumáni.

„Jen žádná ukvapená gesta, Milosti. Vašeho pana bratra by to tuze mrzelo.“ Széchenyi se obrátil na své Kumány a zvolal: „Plášť!“ V mžiku dva šikmoocí zbrojnoši zahalili českého krále do šedého pláště s kapucí, takže každý náhodný svědek si mohl myslet, že tady rychtář s biřici a Kumány vedou jakéhosi mnicha řádu minoritů. Z opatrnosti Václavovi spoutali ruce a odebrali opasek s mečem. Pokoušel se křičet, sám slyšel výkřiky z druhé strany mříže v bráně, ale všechno bylo marné. Nikdo z okolí se ani neohlédl, naopak jim všichni uctivě ustupovali z cesty.

Kumáni krále nelítostně vláčeli směrem ke Staroměstskému rynku a dál Caletnou ulicí ke Královu dvoru. Přítomnost rychtáře Hansy Rosta a jeho lidí pak kolemjdoucí utvrzovala v přesvědčení, že byl zřejmě zatčen nějaký nebezpečný zločinec. Dokonce i ti šikmoocí uherští Kumáni byli zřejmě povoláni, aby bděli nad klidným životem staroměstských měšťanů. Ostatně, krádeží a loupeží v poslední době nápadně přibývalo, a jestli s tím někdo něco udělá, pak si zaslouží jen chválu. Tak smýšleli všichni pořádkumilovní měšťané.

Král Václav zatím vztekle koulel očima a škubal spoutanýma rukama. Poté, co ho polechtali kopím na zádech, si už netroufal křičet, jen v duchu proklínal svého bratříčka a horečně uvažoval, co od něho zase bude chtít. Má se snad definitivně zříci v jeho prospěch české koruny? O tu římskou ho připravili už říšští kurfiřti, a nyní by měl přijít ještě o tu poslední? Takové ponížení! Kdyby mu nevadily svázané ruce, byl by si jimi nejraději zakryl tvář, a kdyby se nestyděl, rozplakal by se.

Čím více se blížili ke Královskému dvoru u brány proti Svatému Ambroži, tím více jím lomcovalo zoufalství.

Krásný jarní den se rozplynul vniveč, z pocitu omámení na Kamenném mostě přišel pád. Cožpak mu nesliboval Šindelův horoskop ascendent ve znamení Lva? Jenže tam byl také Saturn v desátém domě, neklamné znamení pro vladařské problémy. Problémy? Nebo snad už úplný pád?

„Tak tady jsi, milý bratře,“ uvítal ho Zikmund v audienční síni, na kterou byl Václav mimořádně pyšný. Podlahu tvořily velké červené dlaždice z pálené hlíny, bíle omítnuté stěny zdobily pravé vlašské gobelíny s loveckými výjevy a velký krb, v němž nyní plál oheň, byl obložený žulovými deskami. Místnost působila i se svým malovaným trámovým stropem mohutným a důstojným dojmem. Venku bylo sice teplo, ale tady uvnitř v kamenném paláci panoval chlad, a nebýt hořících bukových polen v krbu, asi by se Václav roztřásl nejen vztekem, ale i zimou.

„Proboha, vy jste mu svázali ruce?“ rozhořčil se Zikmund. „Kdo to nařídil?“ otázal se zhurta.

„Milosti, račte prominout, jen kvůli bezpečnosti…,“ zakuňkal Jánoš Széchenyi.

„Okamžitě ho rozvažte!“ přikázal uherský král a pak s pohledem upřeným na svého bratra dodal: „A ty si sedni a udělej si pohodlí, vždyť jsi tady doma.“

Osvobozenýma rukama ze sebe Václav shodil šedý plášť, uvelebil se v dřevěném, kůží vykládaném křesle a třel si od pout odřená zápěstí. V té chvíli to na okamžik vypadalo, jako by to byl on, a ne Zikmund, kdo může rozkazovat. Ale uherský král vzápětí ten podivný obrázek změnil, když sám usedl do druhého křesla a ukázal na dva postávající muže, jejichž tváře Václav až příliš dobře znal.

„Dovol, abych ti, bratře, představil dva urozené pány, kteří budou zatím v Čechách vládnout místo tebe a tvých milců! Novým královským podkomořím je tobě jistě dobře známý Ota z Bergova,“ hubený muž s dlouhými prošedivělými vousy se dvorně uklonil, „a nejvyšším purkrabím pak Jindřich z Rožmberka.“ Pán z Růže se na Václava usmál a položil si ruku na hruď. „Měl tady být ještě náš bratránek Jošt,“ hořce se ušklíbl Zikmund, „ale místo toho, aby mi byl vděčný, že jsem ho zbavil jeho bratra Prokopa, urazil se a odjel do Brna. Nikomu se nezavděčíš.“

„Kde je Prokop teď? Co jsi s ním udělal?“ vyhrkl Václav, naplněný obavami o osud mladšího moravského markraběte.

„Užívá si pohostinství Bílé věže Pražského hradu, kterou jsi, pokud vím, také ty před časem poznal.“

„Chceš mě tam snad znovu uvěznit?“ vyprskl vztekle český král.

„Nic takového nemám v úmyslu, bratře. Chci jenom uchránit naše lucemburské dědictví, s nímž ty tak neopatrně nakládáš.“

„Jakým právem?“ rozvzteklil se Václav a vyskočil z křesla.

„Uklidni se, bratře! Hněv nebývá dobrým rádcem. A ty,“ Zikmund se otočil na svého hofmistra, „nech nám přinést víno, pokud možno naše, uherské.“

„Nebudu pít,“ zavrčel český král. „Alespoň ne s tebou!“

„Ale, ale,“ usmál se Zikmund a pohlédl na svého bratra jako starostlivý otec na zlobivé dítě. Sám pak uchopil přinesenou konvici a do číší z benátského skla rozlil nápoj karmínové barvy. Václava pohled na nalité víno přímo fascinoval. Chtěl sice bratrovi oponovat, nejlépe mu chrstnout obsah číše do očí, ale neodolatelná chuť napít se převládla. Chvějící se rukou uchopil nabízený vzácný skleněný pohár a rychle do sebe obrátil jeho obsah, ani nevyčkal, až Zikmund pronese přípitek. Ten jeho počínání pobaveně sledoval. Znal bratrovu slabost pro víno, která ho často přiváděla na scestí, a počítal s ní i v tomto případě.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kniha první

ZACHRAŇTE KRÁLE

I

II

KRÁL NEZNÁ BRATRA