Přeložili Eva Outratová, Pavla a Matouš Iblovi a Veronika Volhejnová

The Murder of Roger Ackroyd

Copyright © 1926 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo

are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled VRAŽDA ROGERA ACKROYDA

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved

Five Little Pigs

Copyright © 1943 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo

are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled PĚT MALÝCH PRASÁTEK

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved

After the Funeral

Copyright © 1953 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature and the AC Monogram Logo

are registered trade marks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled PO POHŘBU

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved

ISBN 978-80-242-6473-8

Vražda Rogera Ackroyda

PRVNÍ KAPITOLA

Doktor Sheppard snídá

Paní Ferrarsová zemřela ve čtvrtek v noci z 16. na 17. září. Už jsem jí nemohl pomoci. Byla již několik hodin mrtvá, když ji našli.

Pár minut po deváté už jsem byl zase doma. Odemkl jsem dveře a schválně jsem se chvíli zdržel v předsíni při odkládání klobouku a pláště, jimiž jsem se moudře vyzbrojil proti rannímu chladu. Přiznám se, že jsem byl značně rozčilen a znepokojen. Nehodlám tvrdit, že jsem už tehdy předvídal události příštích týdnů. To rozhodně ne. Ale můj instinkt mi pravil, že se schyluje k bouři.

Z jídelny vlevo se ozýval cinkot šálků a suchý kašel mé sestry Caroline: „To jsi ty, Jamesi?“ zavolala na mne.

Zbytečná otázka, protože kdo jiný by to mohl být? Přiznávám se, že důvodem mého krátkého zdržení byla právě moje sestra Caroline. Jak praví pan Kipling v Knize džunglí, je heslem rodu mangust: „Jdi a zjisti, co je.“ Kdyby si měla Caroline někdy zvolit erb, navrhoval bych rozhodně obraz tohoto zvířátka. První část hesla by bylo možno vypustit. Caroline totiž dokáže zjistit spoustu věcí, zatímco přitom sama klidně sedí doma. Bůh ví, jak to dělá, ale je to tak. Předpokládám, že na to má zvláštní soukromou zpravodajskou službu, složenou ze služebných a místních obchodníků. Ven vychází nikoli proto, aby informace sbírala, nýbrž aby je šířila. A v tom je na slovo vzatá odbornice.

Právě tato její vlastnost byla nyní důvodem mých rozpaků. Cokoli teď řeknu Caroline o smrti paní Ferrarsové, stane se do půl hodiny obecným majetkem. Jako lékař se přirozeně snažím zachovávat diskrétnost. Proto jsem si zvykl před sestrou pokud možno zatajovat jakékoli informace. Obvykle stejně na všechno přijde sama, ale já mám alespoň morální uspokojení z toho, že vina není v žádném případě na mně.

Manžel paní Ferrarsové zemřel asi tak právě před rokem a Caroline od té doby tvrdí naprosto nepodloženě, že ho otrávila vlastní manželka. Odmítá mé opětovné ujišťování, že Ferrars zemřel na akutní gastritidu, k níž ještě přispěl jeho zvyk nepřiměřeného požívání alkoholických nápojů. Příznaky gastritidy a otravy arzenikem jsou sice dosti podobné, ale Caroline vychází při svém obvinění ze zcela jiných předpokladů.

„Stačí se na ni podívat,“ řekla mi jednou. Paní Ferrarsová, ač už nikoli nejmladší, byla velmi půvabná dáma, oblékala se velice dobře, i když prostě – ale kolik žen se tak obléká v Paříži, a ještě není nikde psáno, že by musely otrávit svého manžela.

Když jsem tak otálel v předsíni a hlavou mi táhly podobné myšlenky, ozval se Carolinin hlas znovu: „Prosím tě, Jamesi, co to tam děláš? Pojď se radši nasnídat!“

„Už jdu, Caroline!“ odpověděl jsem honem. „Věšel jsem si jen kabát.“

„Za tu dobu bys byl stačil pověsit deset kabátů.“ Měla pravdu, to jsem mohl. Vstoupil jsem do jídelny, dal jsem Caroline obvyklý náznak pusy na tvář a usedl k vejcím na slanině. Slanina už byla vychladlá.

„Volali tě nějak brzy,“ poznamenala Caroline.

„Ano,“ řekl jsem. „Z King’s Paddocku. K paní Ferrarsové.“

„Já vím,“ řekla má sestra.

„Jak to víš?“

„Anny mi to říkala.“

Anny je naše služebná. Hodná holka, ale moc toho napovídá.

Nastala odmlka. Jedl jsem dál vajíčka na slanině. Špička sestřina tenkého nosu se mírně zachvěla, což je u ní známkou zvýšeného zájmu nebo vzrušení.

„A co?“ zeptala se.

„Konec. Nedalo se nic dělat. Asi zemřela ve spánku.“

„Já vím,“ řekla opět moje sestra.

Tentokrát mě to dopálilo. „To nemůžeš vědět,“ osopil jsem se na ni. „Sám jsem to zjistil až na místě a ještě jsem to nikomu neřekl. Jestli to Anny ví, musí být jasnovidka.“

„To mi neříkala Anny. Říkal to mlékař. A ten to měl od Ferrarsovic kuchařky.“

Jak už jsem řekl, Caroline nemusí nikam chodit pro informace.

Sedí si doma a informace přicházejí samy k ní.

Caroline pokračovala: „Na co umřela? Bylo to od srdce?“

„To mlékař neříkal?“ zeptal jsem se sarkasticky.

Ale kampak se sarkasmem na Caroline. Ta bere všechno smrtelně vážně a podle toho odpovídá. „To on totiž nevěděl,“ odpověděla mi.

Koneckonců se to Caroline musí dříve nebo později stejně dovědět. Ať se to tedy raději dozví ode mne. „Umřela po požití nadměrné dávky veronalu. Poslední dobou ho užívala proti nespavosti. Asi si ho vzala omylem moc najednou.“

„Nesmysl,“ řekla Caroline okamžitě. „Vzala si ho schválně. Nic mi nevykládej.“

Je zvláštní, že když jste tajně přesvědčeni o něčem, co nechcete přiznat, a někdo jiný takovou domněnku vysloví, začnete ji zuřivě popírat. Ihned jsem rozhořčeně spustil:

„To jsi celá ty! Hned ze všeho děláš ukvapené závěry. Proč by se proboha měla paní Ferrarsová zasebevraždit? Jako mladá, zdravá a bohatá vdova měla celý život před sebou. To je absurdní!“

„Vůbec ne. I ty sis mohl všimnout, že byla poslední dobou nějak divná. Asi tak posledního půl roku. Vypadala doslova uštvaně. A právě jsi řekl, že nemohla spát.“

„Jaká je tedy tvoje diagnóza?“ otázal jsem se chladně. „Nešťastná láska?“

Moje sestra zavrtěla hlavou. „Svědomí,“ řekla přímo s rozkoší.

„Svědomí?“

„Ano. Nikdy jsi mi nechtěl věřit, když jsem ti říkala, že otrávila svého muže. Tak teď jsem o tom přesvědčená mnohem víc.“

„Neuvažuješ právě logicky,“ namítl jsem. „Když je nějaká ženská schopná spáchat vraždu, bývá i dost chladnokrevná na to, aby se pak klidně těšila z plodů svého zločinu bez takových slabomyslných projevů sentimentality, jako jsou výčitky svědomí.“

Caroline zavrtěla hlavou. „Takové ženské jistě existují, ale paní Ferrarsová k nim nepatřila. Byla učiněné klubko nervů. Manžela zabila čistě z pudu sebezáchovy, protože nesnášela jakékoli utrpení, a manželka člověka, jako byl Ashley Ferrars, musela nepochybně hrozně zkoušet.“

Přikývl jsem.

„A od té doby ji ten zločin pronásledoval. Nemohu si pomoci, ale mně je jí líto.“

Pochybuji, že bylo někdy Caroline paní Ferrarsové líto, dokud byla naživu. Teď, když odešla tam, kde se (patrně) nenosí šaty z Paříže, je Caroline ochotná projevit trochu toho soucitu a pochopení. Rázně jsem prohlásil, že je to všechno nesmysl. Řekl jsem to o to rázněji, že jsem s ní tajně alespoň částečně souhlasil. Nesporné bylo, že se Caroline dopídila pravdy jen jakýmsi geniálním dohadem. A v tom jsem ji nehodlal podporovat. Pak by chodila a všude vykládala své názory a lidi by si mohli myslet, že to dělá na základě lékařských faktů, které má ode mne. Je s ní těžký život.

„Nesmysl,“ odsekla Caroline na moje námitky. „Uvidíš. Vsadím se, že nechala dopis, ve kterém se ke všemu přiznává.“

„Žádný dopis nenechala,“ uklouzlo mi a netušil jsem, do čeho se tímto přiznáním dostanu.

„Vida,“ řekla Caroline. „Tak ty ses na to ptal? Tak si myslím, Jamesi, že jsi potají stejného názoru jako já? Ty jeden filuto!“

„Možnost sebevraždy nelze ovšem vyloučit,“ řekl jsem, abych jí zacpal pusu.

„Bude svolána koronerova porota?“

„Možná, uvidíme. Když budu moci s určitostí prohlásit, že jsem přesvědčen o tom, že nadměrnou dávku drogy požila nedopatřením, bude možno se obejít i bez koronerovy poroty.“

„A jsi o tom plně přesvědčen?“ zeptala se má sestra hbitě. Neodpověděl jsem, ale vstal jsem od stolu.

DRUHÁ KAPITOLA

Obyvatelé městečka King’s Abbot

Než budu dál popisovat, co jsem řekl Caroline a co Caroline řekla mně, měl bych se alespoň letmo zmínit o tom, co nazývám naším zdejším místopisem. Naše městečko King’s Abbot je, jak se domnívám, městečko jako každé jiné. Naše nejbližší větší město je Cranchester, vzdálený devět mil. Máme tu velkou železniční stanici, malý poštovní úřad a dva obchody se smíšeným zbožím, které si navzájem konkurují. Fyzicky zdatní příslušníci mužského pohlaví odcházejí sice většinou v mladém věku, zato jsme bohatí na neprovdané dámy a na důstojníky ve výslužbě. Naše záliby a zábavy lze shrnout jediným slovem: klepy.

Máme tu také jen dvě větší usedlosti. Jedna z nich se jmenuje King’s Paddock a paní Ferrarsová ji zdědila po manželovi. Druhá se jmenuje Fernly Park a patří Rogeru Ackroydovi. Ackroyd mě vždycky zajímal tím, že vypadá tak neuvěřitelně přesně jako velkostatkář, jak ani žádný velkostatkář nikdy vypadat nemůže. Připomíná mi onoho brunátného muže v loveckém úboru, který se vždycky objevil v prvním jednání každé operety, jehož dějištěm byla náves. Zpíval obvykle o tom, jak pojede do Londýna. Dneska máme muzikály a velkostatkáři vyšli z módy.

Ovšem Ackroyd ve skutečnosti není velkostatkář, nýbrž vysoce úspěšný výrobce kol (nebo něčeho podobného). Je to muž asi padesátiletý, červenolící a přívětivý. Je jedna ruka s naším panem vikářem, štědře přispívá na farní fondy (ačkoli se o něm říká, že je v soukromí velice skoupý), podporuje finančně kriketové zápasy, kluby mladých a různá zařízení pro válečné invalidy. Zkrátka, je duší našeho poklidného městečka King’s Abbot.

Když bylo Rogeru Ackroydovi jedenadvacet let, zamiloval se do krásné ženy asi o pět let starší, než byl sám. Jmenovala se Patonová a byla vdova s jedním dítětem. Toto manželství trvalo jen krátce a nebylo šťastné. Řečeno bez obalu, paní Ackroydová byla alkoholička. Do čtyř let po svatbě se dokázala upít k smrti.

V letech, která pak následovala, neprojevil Ackroyd nejmenší chuť se znovu o manželství pokusit. Chlapci, kterého měla paní Ackroydová z prvního manželství, bylo teprve sedm let, když mu matka zemřela. Dnes je mu pětadvacet. Ackroyd se k němu vždycky choval jako k vlastnímu a podle toho ho vychovával. Ale chlapec byl divoký a neustále působil svému otčímovi starosti a nepříjemnosti. Přesto tady máme všichni Ralpha Patona rádi. Je to takový hezký hoch.

Jak už jsem řekl, tady u nás si rádi poklepáme. Všichni si brzy všimli, že se Ackroyd a paní Ferrarsová náramně spřátelili. Po smrti jejího muže se sblížili ještě víc. Byli vídáni spolu stále častěji a všeobecně se mělo za to, že po uplynutí období smutku se paní Ferrarsová stane paní Ackroydovou. Takové řešení se jevilo jako zvlášť vhodné. Vědělo se, že Ackroydova manželka se upila k smrti. Ashley Ferrars byl opilec už dávno před svou smrtí. Bylo proto docela na místě, aby se tyto dvě oběti alkoholismu vzájemně odškodnily za vše, co vytrpěly ve svém předešlém manželství.

Ferrarsovi se sem přestěhovali asi před rokem, kdežto Ackroyd byl středem místních klepů už hezkou řádku let. Po dobu, co Ralph Paton dospíval, vystřídala se ve vedení Ackroydovy domácnosti celá řada hospodyní, z nichž postupně každá se stala obětí značného podezření ze strany Caroline a jejích přítelkyň. Bez přehánění mohu říci, že po dobrých patnáct let žilo celé městečko v přesvědčení, že se Ackroyd s některou ze svých hospodyní ožení. Poslední z nich, obávaná dáma jménem slečna Russellová, vládla neomezeně po celých pět let, což bylo dvakrát tolik, než se podařilo kterékoliv její předchůdkyni. Panuje mínění, že nebýt příchodu paní Ferrarsové, Ackroyd by byl sotva unikl. Pomohl mu i neočekávaný příjezd Ackroydovy ovdovělé švagrové a její dcery z Kanady. Tato paní Ackroydová, vdova po Ackroydově nezvedeném mladším bratru Cecilovi, se usadila na Fernly a podle Caroline se jí podařilo odsunout slečnu Russellovou na patřičné místo.

Nevím sice, co takové „patřičné místo“ přesně znamená – zní to tak mrazivě a nehostinně – ale vím, že od té doby chodí slečna Russellová se stisknutými rty a na nich s něčím, co nemohu nazvat jinak než nakyslým úsměvem, a že projevuje kromobyčejnou soustrast s „ubohou paní Ackroydovou, která je závislá na almužně bratra svého manžela. A to bývá trpký chlebíček, že? To já bych si připadala hrozně uboze, kdybych si sama nevydělávala na živobytí.“

Nevím, jaký byl názor paní Ackroydové na případ paní Ferrarsové, když se stal předmětem tolika dohadů. Rozhodně měla zájem na tom, aby se Ackroyd neženil. Kdykoli se setkala s paní Ferrarsovou, byla na ni roztomilá – ba přímo přelíbezná. Caroline ovšem tvrdí, že to vůbec nic neznamená.

A pak nastalo přeskupení v kaleidoskopu. Z poklidných úvah o vhodném svatebním daru jsme byli vrženi přímo do tragédie.

Takové a podobné úvahy mi táhly hlavou, když jsem mechanicky obcházel své pacienty. Neměl jsem mezi nimi žádný zajímavější případ, což bylo možná dobře, protože jsem se v myšlenkách neustále vracel k záhadné smrti paní Ferrarsové. Vzala si sama život? Ale kdyby tomu tak bylo, byla by snad přece po sobě nechala nějaké sdělení, co se chystá udělat. Podle mých zkušeností žena, která se rozhodne, že spáchá sebevraždu, obvykle cítí potřebu objasnit duševní rozpoložení, které ji k tomu osudnému kroku vedlo. Chce být středem pozornosti.

Kdy jsem ji viděl naposledy? Někdy víc než před týdnem. Tehdy se chovala normálně, vzhledem – zkrátka, vzhledem k okolnostem.

Pak jsem si najednou vzpomněl, že jsem ji viděl ještě jednou, ačkoli jsem s ní nemluvil, a to včera. Šla s Ralphem Patonem, což mě překvapilo, neboť jsem neměl tušení, že by mohl být v King’s Abbot. Myslel jsem totiž, že se definitivně nepohodl s otčímem. Skoro půl roku se tu neukázal. Ti dva šli bok po boku, hlavy těsně u sebe a ona mu něco velice vážně vykládala.

Myslím, že mohu směle říci, že právě v tomto okamžiku mě ovanula zlá předtucha. Zatím nic konkrétnějšího – jen nejasné tušení, jakým směrem se věci vyvíjejí. Tento včerejší vážný rozhovor Ralpha Patona a paní Ferrarsové ve mně zanechal velmi nepříjemný dojem.

Stále ještě jsem na to myslel, když jsem se náhle octl tváří v tvář Rogeru Ackroydovi. „Shepparde!“ zvolal, „právě s vámi jsem chtěl mluvit. To je strašné, co se stalo!“

„Tak vy už to víte?“

Ackroyd přisvědčil. Bylo zřejmé, že je to pro něho krutá rána. Jeho široké červené tváře jako by se propadaly. Z bodrého a zdravého muže zbyla jen troska. „Je to horší, než si myslíte,“ řekl polohlasně. „Shepparde, já s vámi musím mluvit. Nemohl byste teď jít se mnou?“

„To těžko. Musím ještě navštívit tři pacienty a od dvanácti mi zase začnou chodit do ordinace.“

„Tak odpoledne – nebo víte co? Přijďte k nám na večeři. O půl osmé. Hodí se vám to?“

„Ano, to klidně stihnu. Děje se něco? Něco s Ralphem?“ Ani nevím, proč jsem to řekl – ledaže to většinou bývá něco s Ralphem.

Ackroyd se na mne nechápavě podíval. A tu jsem si uvědomil, že se asi stalo něco opravdu vážného. Ještě nikdy jsem ho neviděl tak vzrušeného. „S Ralphem?“ řekl roztržitě. „Ale kdepak! Ralph je přece v Londýně – zatraceně! Tamhle jde slečna Ganettová a já s ní o té strašné události nechci mluvit. Tak dnes večer, Shepparde. O půl osmé.“

Přikývl jsem. Ackroyd se otočil k odchodu. Mně ale nešlo do hlavy: Ralph že je v Londýně? Ale vždyť přece určitě byl v King’s Abbot ještě včera odpoledne. To by se byl musel vrátit do Londýna buď včera večer, nebo dnes časně ráno, ale Ackroydovo chování svědčilo o něčem docela jiném. Mluvil tak, jako by se tu Ralph už několik měsíců neukázal.

Neměl jsem čas o té věci dál přemýšlet. Slečna Ganettová má všechny charakteristické vlastnosti mé sestry Caroline, ale chybí jí ona neomylná jistota, s níž Caroline činí své bleskové závěry a která dodává jejím podivným kombinacím jistou velkorysost. Slečna Ganettová byla celá udýchaná a bez sebe zvědavostí.

Není to strašná tragédie s tou ubohou paní Ferrarsovovou? Říká se, že prý už kolik let propadala drogám. Lidi jsou dneska tak zlí. A nejhorší na tom je, že v těch nesmyslných klepech bývá obyčejně zrníčko pravdy. Není přece kouře bez ohýnku. Říká se taky, že pan Ackroyd na to přišel a že zrušil jejich zasnoubení. Ona, slečna Ganettová, že to ví docela určitě. Já že bych to přirozeně měl vědět nejlíp – doktoři vždycky všechno vědí – jenže jakživi nic neprozradí.

A přitom ze mě celou dobu nespouštěla svá ostrá očka, aby jí neušlo, jak na její narážky reaguji. Naštěstí mě mé dlouhé soužití s Caroline naučilo zachovávat kamenný výraz a mít vždy pohotově po ruce nějakou tu bezvýznamnou frázičku.

Tentokrát jsem vyslovil své potěšení nad tím, že se slečna Ganettová s těmi nesmyslnými drby neztotožňuje. Považoval jsem to za docela zdařilý protiútok. Zaskočilo ji to, a než se stačila vzpamatovat, prošel jsem kolem ní.

Domů jsem se vrátil zamyšlen. V čekárně už seděli pacienti.

Už jsem myslel, že jsem s nimi hotov a že se budu moci před obědem ještě na chvilku podívat na zahradu, když jsem si všiml, že na mě čeká ještě jedna pacientka. Jak jsem zůstal poněkud překvapeně stát, vstala a přistoupila ke mně. Nevím, co mě tak překvapilo, leda to, že slečna Russellová obvykle působí dojmem čehosi skálopevného, co je povzneseno nad tělesné neduhy.

Ackroydova hospodyně je vysoká žena, hezká, ale jaksi uzavřená. Má přísný pohled a rty tak pevně stisknuté, že kdybych byl komornou nebo kuchyňskou pomocnicí, vzal bych do zaječích, kdykoli bych jen zaslechl, že se blíží.

„Dobrý den, pane doktore,“ řekla slečna Russellová, „prosím vás, podívejte se mi tady na to koleno.“

Podíval jsem se, ale přiznávám, že jsem pak nebyl o nic moudřejší než předtím. Slečna Russellová si stěžovala na jakési neurčité bolesti, a to způsobem tak málo přesvědčivým, že ženu méně počestnou bych byl podezříval ze simulantství. Na okamžik mě napadlo, že si slečna Russellová to bolavé koleno vymyslela, aby ze mě vytáhla nějaké podrobnosti o smrti paní Ferrarsové, ale brzy jsem zjistil, že v tom jsem ji odhadl chybně. O tragédii se zmínila jen letmo, nic víc. Ale zřejmě se neměla k odchodu a zdálo se, že si potřebuje popovídat.

„Tak vám mnohokrát děkuju za to mazání, pane doktore,“ řekla konečně. „Ne že bych si myslela, že mi to nějak zvlášť pomůže.“

Já jsem si to taky nemyslel, ale z povinnosti jsem se ohradil. Koneckonců, ublížit jí to nemůže, a člověk musí hájit nástroje svého řemesla.

„Já na žádné medicíny nevěřím,“ prohlásila slečna Russellová a opovržlivě přelétla očima mou řadu lahviček. „Některé tyhle drogy nadělají spoustu zla. Jako třeba takový kokain.“

„No, co se toho týče –“

„V lepší společnosti je velice rozšířený.“

Slečna Russellová toho určitě ví o lepší společnosti daleko víc než já. Nepokusil jsem se s ní diskutovat.

„Ale povězte mi, pane doktore,“ řekla slečna Russellová, „co když tomu doopravdy někdo propadne. Může se vyléčit?“

Na podobné otázky nemohu odpovídat jen tak dvěma slovy. Udělal jsem jí o tom přednášku, kterou pozorně vyslechla. Pořád ještě jsem ji podezříval, že se chce něco dozvědět o paní Ferrarsové.

„Například takový veronal –“ pokračoval jsem. Ale slečna Russellová se zřejmě o veronal nezajímala. Naopak, změnila předmět rozhovoru a zeptala se mě, zda existují jedy, které nelze vypátrat.

„Aha,“ řekl jsem, „mně se zdá, že čtete detektivky.“ Slečna Russellová přiznala, že je čte. „Detektivka,“ dodal jsem, „se obvykle zakládá na existenci nějakého vzácného jedu – pokud možno jihoamerického původu, o němž dosud nikdo neslyšel – něčeho, co používá nějaký obskurní domorodý kmen k otravování šípů. Smrt nastává okamžitě a evropská věda nedokáže ten jed vystopovat. Měla jste na mysli něco takového?“ S politováním jsem zavrtěl hlavou. „Obávám se, že nic takového neexistuje. Ovšem s výjimkou kurare.“ Pověděl jsem jí toho o kurare spoustu, ale ji zřejmě ani kurare nezajímalo. Zeptala se mě, jestli mezi svými drogami mám také kurare, a když jsem odpověděl záporně, zjevně jsem u ní klesl ve vážnosti.

Prohlásila, že už musí jít, a jen jsem ji doprovodil ke dveřím, zazněl gong k obědu.

Nikdy bych nebyl do slečny Russellové řekl, že ráda čte detektivky. S velkým potěšením si představuji, jak slečna Russellová plísní komornou za nějaký přestupek, aby se vzápětí nato vrátila do svého pokoje a tam se uvelebila k další četbě Záhady sedmé smrti nebo něčeho podobného.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Vražda Rogera Ackroyda

PRVNÍ KAPITOLA Doktor Sheppard snídá

DRUHÁ KAPITOLA Obyvatelé městečka King’s Abbot