Copyright © Carol Silverman, 2012

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-620-3

ISBN mobi 978-80-7462-686-9

.

Věnováno Maddy, Oakleymu a Julii

Kapitola první

To odpoledne maloval strýc Finn portrét mé sestry a mě, protože věděl, že umírá. A já už tušila, že až vyrostu, nenastěhuju se k němu a nebudu s ním žít celý zbytek života. To už jsem taky nevěřila, že celá ta věc s AIDS je nějaký velký omyl. Když se Finn poprvé zeptal, jestli nás může namalovat, máma odpověděla, že v žádném případě. Řekla, že je to morbidní. Když si představila, jak my dvě sedíme v jeho bytě s obrovskými okny, vonícím levandulí a pomeranči, když si představila, jak se na nás Finn dívá, jako by to mohlo být naposledy, zdálo se jí to nesnesitelné. A taky řekla, že je to od nás ze severního Westchesteru k němu na Manhattan daleko. Založila si ruce na prsou, zadívala se upřeně do Finnových jasně modrých očí a prohlásila, že je těžké si v těchhle dnech najít čas.

„To mi povídej,“ odpověděl.

A to ji zlomilo.

Teď je mi čtrnáct, ale to odpoledne mi bylo ještě třináct. Psal se rok 1986, konec prosince, a k Finnovi jsme jezdily vždycky jedno nedělní odpoledne v měsíci už půl roku. Pokaždé jen máma, Greta a já. Otec s námi nejezdil a bylo to tak správné. Nepatřil tam.

Seděla jsem na sedadle v zadní řadě naší minidodávky. Greta seděla přede mnou. Sedla jsem si tak schválně, abych ji mohla nenápadně pozorovat. Pozorovat lidi je prima koníček, ale musíte na to jít opatrně. Nesmíte dopustit, aby si všimli, že na ně civíte. Když vás přistihnou, chovají se k vám jako ke zločinci. A možná že na to mají i právo. Možná by to měl být zločin, když se snažíte vypátrat něco, co druzí nechtějí, abyste viděli. Ráda pozoruju Gretu, když se od jejích tmavých a hladkých vlasů odráží slunce a konce jejích brýlí připomínají dvě ztracené perličky skryté za ušima.

Máma si pustila country, a přestože nemám tenhle žánr nijak zvlášť ráda, když tu hudbu k sobě pustíte, hlasy všech těch lidí, co si zpívají naplno z celého svého srdce, vám připomenou grilování na terase, zasněžené kopce plné dětí na saních a rodinné obědy na počest Díkůvzdání. Samé bezpečné, útěšné věci. A nejspíš i proto máma tuto stanici poslouchá, právě když jedeme k Finnovi.

Cestou do města toho nikdy moc nenamluvíme. Auto jede plynule, hudba zní důvěrně známě a na druhém břehu našedlé řeky Hudson se roztahuje šedá masa New Jersey. A já zírám na Gretu, protože to je jediný způsob, jak nemyslet na Finna.

Poslední návštěva u něj proběhla jednu deštivou listopadovou neděli. Finn byl vždycky štíhlý – stejně jako Greta a matka (kéž bych byla jako oni!), ale ten den jsem si všimla, že se už posunul do úplně jiné kategorie hubenosti. Všechny opasky mu byly volné, a tak si kolem pasu uvázal smaragdově zelenou vázanku. Koukala jsem na tu kravatu a v duchu jsem se divila, kdy ji měl na sobě naposledy a k jaké příležitosti se hodí něco tak křiklavě pestrého, když tu Finn zvedl hlavu od plátna, máchl štětcem ve vzduchu a oznámil nám: „Už to nebude trvat dlouho.“

Já i Greta jsme přikývly, i když ani jedna z nás nevěděla, jestli myslí malování, nebo to, že umře. Po návratu domů jsem mámě řekla, že vypadal jako splasklý balónek. Greta prohlásila, že vypadal jako malá šedá můra, co se zamotala do šedé pavoučí sítě. Všechno, co se týká Grety, je vždycky jaksi bombastičtější, dokonce i způsob, jakým mluví.

Teď už byl prosinec, týden před Vánocemi, a my vězely v zácpě kousek od mostu George Washingtona. Greta se ke mně otočila. Poťouchle se usmála a z kapsy kabátu vytáhla malou větvičku jmelí. Dělá to poslední dvoje Vánoce – tahá s sebou neustále kus jmelí a každého s ním otravuje. Bere si ho s sebou do školy a neustále nás s ním terorizuje i doma. Její nejoblíbenější kousek je připlížit se k našim a pak jim jmelí strčit nad hlavu. Rodiče totiž nepatří k lidem, kteří své city projevují na veřejnosti, a proto je Greta tak ráda škádlí. V dodávce mi větvičkou zamávala těsně před obličejem.

„Jen počkej, June,“ prohlásila, „až ji podržím nad tebou a strejdou Finnem! Co budeš dělat?“ Usmála se na mě a čekala, co řeknu.

Hned jsem věděla, jak to myslí. V takovém případě bych buď musela být k Finnovi hnusná, nebo riskovat, že chytnu AIDS, a ona byla zvědavá, pro co se rozhodnu. Greta dobře ví, jak se s Finnem přátelíme. Ví, že mě bere na výstavy, že mě naučil, jak zjemním kresbu obličeje tím, že čáry tužkou lehce rozmažu bříškem prstu. A ví, že jí se nic z toho netýká.

Pokrčila jsem rameny. „Dává mi pusu jenom na tvář.“

Ale už když jsem to říkala, v duchu jsem si představila, jak jsou teď Finnovy rty vysušené a bolestivě rozpraskané. Jak mu někdy ty praskliny dokonce krvácejí.

Greta se ke mně naklonila a opřela se pažemi o opěrku hlavy.

„No jo, ale jak víš, že se viry z jeho pusy do tebe nedostanou třeba kůží na tváři? Jak si můžeš být jistá, že se ti třeba póry nedostanou až do krve?“

Ničím takovým jsem si jistá nebyla. A umřít jsem nechtěla. Nechtěla jsem celá zešednout.

Znovu jsem pokrčila rameny. Greta se ode mě odvrátila, ale i zezadu bylo jasné, že se usmívá.

Začalo mrholit, a zatímco jsme projížděly městem, na čelní sklo dopadaly drobné krystalky vlhkého ledu. Přemýšlela jsem, jak mám Gretě odpovědět, jak jí mám co nejlépe vysvětlit, že Finn by mě nikdy nevystavil jakémukoli nebezpečí. Připomněla jsem si všechny ty věci, které Greta o Finnovi nevěděla. Třeba jak mi dal najevo, že ten portrét je jen výmluva. Jak si všiml, jak se tvářím, když jsme k němu přijely na vůbec první sezení. Jak počkal, až matka a Greta vešly do obýváku, a ve chvíli, kdy jsme se ocitli v úzké chodbě sami, mě objal kolem ramen, naklonil se ke mně a zašeptal: „Jak jinak jsem měl zařídit všechny ty neděle s tebou, Krokodýle?“

Jenomže to všechno byly věci, o kterých Gretě nikdy nepovím. Místo toho jsem jen poté, co jsme zaparkovaly v potemnělé garáži a já z dodávky vystoupila, vyhrkla: „A stejně – kůže je přece nepropustná.“

Greta jemně zabouchla dveře auta, obešla kufr a přistoupila ke mně. Pár vteřin na mě jen zírala. Na mé velké, nemotorné tělo. Pak si na svých drobných ramínkách utáhla řemeny batohu a jen zavrtěla hlavou.

„Věř si, čemu chceš,“ pronesla, otočila se a vydala se ke schodišti.

Jenomže to nebylo možné a Greta to dobře věděla. Člověk se může pokusit věřit tomu, čemu chce, ale nikdy to nefunguje. O tom, čemu uvěříte, rozhodují mozek a srdce – tak to prostě je. Ať se vám to líbí, nebo ne.

Matka trávila hodiny u Finna v jeho kuchyni, kde nám vařila litry čaje do jeho famózní ruské čajové konvice, zlaté, červené a modré a lemované vyleptanými obrázky tančících medvídků. Finn říkával, že v ní servíruje čaj jen svým úplně nejoblíbenějším lidem. Vždycky když jsme k němu dorazily, už na nás čekala. Z obývacího pokoje jsme slyšeli, jak máma dělá pořádek v kuchyňských skříňkách – jak z nich vytahuje sklenice, plechovky, talíře a hrnky a pak je zase vrací na místo. Pravidelně nám nosívala čaj, který většinou vystydl, protože Finn byl ponořený do malování a my s Gretou jsme se nesměly ani pohnout. Všechny ty neděle se matka na Finna sotva podívala. Zjevně byla z toho, že její jediný bratr umírá, úplně zlomená. Ale někdy jsem měla pocit, že v tom vězí ještě něco víc. Nikdy se totiž nepodívala ani na náš obraz. Vždycky jen přinesla konvici s čajem, položila ji na stolek a prošla kolem malířského stojanu s odvrácenou hlavou. Někdy jsem si říkala, že o Finna vůbec nejde. Někdy jsem měla pocit, že se hlavně snaží nevidět jeho plátna, štětce a obrazy.

To odpoledne jsme tam se sestrou seděly už asi hodinu a půl a Finn maloval. Pustil Mozartovo Rekviem, které jsme oba, já i on, milovali. I když v boha nevěřím, loni jsem přesvědčila mámu, aby mi dovolila přihlásit se do místního katolického sboru, protože jsem chtěla o Velikonocích zpívat Mozartovo Kyrie. Vlastně ani moc dobře nezpívám, ale když zpíváte latinsky, zavřete oči a stojíte až úplně vzadu, abyste se mohli jednou paží opírat o chladné kamenné zdi kostela, můžete předstírat, že jste se ocitli ve středověku. A kvůli tomu to vlastně dělám. Kvůli tomu chodím do sboru.

To Rekviem je naše – moje a Finnovo – tajemství. Jen nás dvou. Ani jsme se na sebe nemuseli podívat, když ho pustil. Oba jsme to hned pochopili. Jednou mě vzal na koncert do nádherného kostela na 84. ulici a řekl mi, ať zavřu oči a poslouchám. A tehdy jsem Rekviem slyšela poprvé. A zamilovala jsem se do něj.

„Vleze ti to pod kůži,“ obrátil se tehdy na mě, „zmate tě to a ty si myslíš, že je to jen taková neškodná krása, co jen tak mírně pobublává, ale pak najednou, bum ho! Hudba se vzedme jako hrozba – silné tympány, vřískající housle a hluboké, temné hlasy. A pak to stejně rychle zase klesne tam, kde to bylo na začátku. Chápeš, Krokodýle? Chápeš to?“

Krokodýl byla přezdívka, kterou pro mě Finn vymyslel, protože říkával, že mu připomínám tvora z pradávných časů, co je na číhané, co jen pozoruje a vyčkává, až si na všechno udělá vlastní názor. Měla jsem moc ráda, když mi tak říkal. Seděl v kostele a chtěl se ujistit, že té hudbě rozumím. „Chápeš?“ zopakoval.

A já to chápala. Aspoň jsem si myslela, že to chápu. Nebo jsem jen předstírala, že chápu, protože to úplně poslední, co bych na světě chtěla, bylo, aby si Finn myslel, že jsem hloupá.

To odpoledne se Rekviem vznášelo nad všemi nádhernými předměty v jeho bytě. Nad jeho měkkými tureckými koberci. Nad jeho starým, hedvábným cylindrem otočeným tou vydřenou stranou ke zdi. Nad velkou zavařovací sklenicí naplněnou až po hrdlo kytarovými trsátky všech barev a vzorů. Finn jim říkal „kytarové okurčičky“ – protože je skladoval v láhvi od okurek. Hudba proplouvala chodbou kolem dveří do Finnovy ložnice, které bývaly vždycky zavřené. Tam byl jeho soukromý budoár. Matka ani Greta si zřejmě vůbec nevšimly, jak se Finnovy rty pohybují spolu s hudbou: voca me cum benedictus… gere cunam mei finis… Neměly ani tušení, že poslouchají píseň o smrti, což bylo dobře, protože kdyby to máma věděla, okamžitě by ji musel vypnout. Okamžitě. Vypnout.

Po chvíli Finn otočil plátno k nám, abychom viděly, co namaloval. Byla to velká věc, protože nám náš portrét ukázal vůbec poprvé.

„Holky, podívejte se pěkně zblízka,“ vybídl nás. Nikdy u práce nemluvil, takže když teď promluvil, vyšel z něj jen chraplavý, slabý šepot. Po tváři se mu mihl rozpačitý výraz, natáhl se po hrnku studeného čaje, napil se a odkašlal si. „Danni, pojď se taky podívat.“

Matka neodpověděla, a tak Finn zavolal do kuchyně ještě jednou. „Pojď sem! Jen na vteřinku. Chci slyšet, co si myslíš.“

„Později,“ zavolala, „zrovna tady mám něco rozdělaného.“

Finn se nepřestal dívat ke kuchyni, jako by doufal, že máma přece jen změní názor. Když však bylo očividné, že nepřijde, zamračil se a otočil se zpátky k plátnu.

Zapřel se a pomalu se zvedal ze staré modré židle, na které vždycky maloval, lehce se zakymácel a musel se na okamžik opřít o opěradlo, aby nabral rovnováhu. Postoupil o krok a já si všimla, že kromě zelené kravaty v pase jsou jedinými barvami, které má na sobě, skvrny od barev na bílé pracovní haleně. Barvy mě a Grety. Nejraději bych mu z ruky vytrhla štětec a vybarvila ho, aby zase vypadal jako své staré já.

„Díky bohu za to,“ poznamenala Greta, když si protáhla paže nad hlavou a potřásla kadeřemi.

Zírala jsem na portrét. Všimla jsem si, že mě Finn posunul lehce do popředí, i když jsme tak ve skutečnosti neseděly, a usmála jsem se.

„Není to ještě hotový… že ne?“ zeptala jsem se ho.

Finn přešel ke mně. Sklonil hlavu a podíval se na portrét – napřed na namalovanou Gretu a pak na mě. Přimhouřil jedno oko a upřel pohled přímo do očí mého jiného já. Naklonil se k vlhkému plátnu tak, že se ho téměř dotýkal, a já ucítila, jak mi na pažích vyskočila husí kůže.

„Ne,“ odpověděl a zavrtěl hlavou, aniž by odvrátil oči od portrétu. „Ještě úplně ne. Vidíš to? Něco tomu chybí. Možná něco na pozadí… možná nějaká drobná úprava vlasů. Co myslíš?“

Vydechla jsem a ztuhlý hrudník se mi uvolnil. Nemohla jsem se neusmát. Horlivě jsem přikývla. „Já si to myslím taky. Měly bychom sem ještě párkrát zajít.“

Finn mi úsměv oplatil a bledou rukou si promnul čelo. „Ano, ještě párkrát.“

Zeptal se nás, co si o obrazu myslíme. Já jsem řekla, že je fantastický, Greta neřekla nic. Stála k nám zády. Dokonce se na obraz ani nepodívala. Měla ruce zastrčené v kapsách, a když se pomalu otočila, její tvář byla zcela bezvýrazná. To je Gretina specialita. Dokáže skrýt všechno, co si myslí. A než jsem se nadála, vytáhla ten svůj kousek jmelí a začala s ním mávat nad našimi hlavami, jako by prosekávala vzduch, jako by držela něco úplně jiného, než větvičku s pár lístky a bobulemi. Já i Finn jsme vzhlédli a mně se skoro zastavilo srdce. Podívali jsme se na sebe – trvalo to asi tak dlouho, než se v přesýpacích hodinách pohne jedno zrnko písku nebo než kapka vody z kohoutku dopadne do umyvadla – a Finn, můj strýc Finn, mě měl doslova přečtenou… okamžitě, prostě jen tak. V tom zlomku vteřiny pochopil, že se bojím. Sklonil mi teda hlavu a políbil mě na vlasy tak zlehounka, jako když dosedne motýl na květ.

Cestou domů jsem se zeptala Grety, jestli si myslí, že můžeme dostat AIDS i z vlasů. Pokrčila rameny, pak se otočila a až k domu jen zírala z okna.

Ten večer jsem si umyla vlasy šampónem třikrát po sobě. Pak jsem je zabalila do ručníku, vlezla si do postele a pokoušela se usnout. Počítala jsem ovečky, hvězdy i stébla trávy, ale nic nepomáhalo. Nemohla jsem myslet na nic jiného než na Finna. Myslela jsem na jeho něžný polibek. Myslela jsem na to, jak na ten jediný kraťoučký okamžik, kdy se ke mně sklonil, AIDS, Greta i má matka zmizely z pokoje. Byla jsem tam v tom zlomku vteřiny jen já a Finn, a než jsem si to mohla zakázat, napadlo mě, jaké by to bylo, kdyby mě doopravdy políbil na rty. Vím, že to zní hnusně, vím, jak je to nechutné, ale chci mluvit pravdu a pravda je, že jsem tu noc ležela v posteli a představovala si Finnův polibek. Ležela jsem v posteli a přemýšlela o všem v mém srdci, o tom, co je možné a nemožné, dobré a špatné, co je vyslovitelné a nevyslovitelné, a když všechny ty myšlenky zmizely, zbyla jedna jediná věc: jak strašně moc se mi bude po strýci Finnovi stýskat.

Kapitola druhá

Jít sám do lesa je nejlepší způsob, jak předstírat, že žijete v jiné době. Je to věc, kterou můžete podnikat jen o samotě. Když je s vámi někdo jiný, je příliš snadné si vzpomenout, kde doopravdy jste. Já chodím do lesa hned za školou. Tam začíná, ale lesy se táhnou celé kilometry na sever směrem k Mahopaku a Carmelu a dál k místům, jejichž jména ani neznám.

Když vejdu do lesa, hned si sundám školní batoh a pověsím ho na strom. Pak se dám do pochodu. Aby to fungovalo, musíte jít tak dlouho, dokud nepřestanete slyšet hluk aut, a to přesně dělám. Jdu a jdu, dokud neslyším jen přitlumené praskání a lámání větviček a šumění říčky. Držím se koryta až k místu, kde stojí rozbořená stará kamenná zídka a vzrostlý javor. To je moje místo. Tam se vždycky zastavím. V knize Záhyby v čase je napsané, že čas je jako velká stará deka se spoustou záhybů. A já bych si přála právě v jednom z takových záhybů uvíznout. Být bezpečně zabalená, skrytá v malém, těsném záhybu.

Většinou se přenáším do středověku. V Anglii. Někdy si jen tak pro sebe prozpěvuju úryvky z Rekviem, i když vím, že Rekviem není středověká hudba. A dívám se na všechno kolem – na kameny, spadlé listí, uhynulé stromy – jako bych měla moc ty věci přečíst. Jako by můj život závisel na tom, že přesně pochopím, co mi les říká.

Často se taky převléknu do staromódních šatů, ve kterých Greta ve dvanácti letech vystupovala na nějaké besídce. Jsou mi už malé, knoflíky na zádech nedopnu, a nosím pod nimi tričko. Vypadají spíš jako kostým z Domku v prérii než ze středověku, ale nic lepšího jsem doma nenašla. A pak mám své středověké vysoké botky. Každý vám poví, že sehnat středověkou obuv je ten největší oříšek. Dlouho jsem nosila jen obyčejné černé kecky, na které jsem se urputně snažila nedívat, protože celou věc kazily.

V ten den, co jsem dostala vysoké šněrovací boty z černého semiše a s koženými tkaničkami, jsem byla s Finnem na středověkých slavnostech v areálu kláštera ve městě. Byl říjen a Finn už čtyři měsíce maloval náš portrét. Na slavnost mě vzal už potřetí. Poprvé to byl jeho nápad, ale ostatní dvě návštěvy jsem navrhla já. Vždycky když začne listí hnědnout a schnout, už mu nedám pokoj.

„Je z tebe středověký člověk, Krokodýle,“ říkával. „Co jsem ti to udělal?“

Měl pravdu. Mohl za to on. Středověké umění měl Finn nejraději a za ty roky jsme prohlížením jeho knih strávili celé hodiny. Na naší, v pořadí třetí, slavnosti byl Finn už hodně hubený. Na vlněný svetr bylo chladno, a tak si Finn na sebe navlékl rovnou dva. Pili jsme horký jablečný mošt a byli jsme tam jen my dva – teda ještě s mastnou vůní selete na rožni, zvukem flétny, ržáním koně, co se chystal na ukázku rytířského klání, a s cinkáním sokolníkových zvonků. Ten den Finn uviděl ty vysoké boty a koupil mi je, protože věděl, že si je zamiluju. Celou dobu se mnou stál u ševcovského stánku a zavazoval mi jedny hrubé, kožené tkaničky za druhými, jako by si ani neuměl představit lepší zábavu. A když se ukázalo, že mi boty nesedí, zase mi je z nohy stáhl. Jeho ruka se občas zlehka dotkla mého holého kolena, a já se začervenala. Neřekla jsem mu to, ale nakonec jsem si schválně vybrala boty o dvě čísla větší, a bylo mi jedno, kolik párů ponožek v nich budu muset nosit. Přála jsem si jen, abych z těch bot nikdy nevyrostla.

Kdybych měla spoustu peněz, koupila bych si velký les. Pak bych kolem něj postavila zeď a žila bych v něm, jako by byla úplně jiná doba. Možná bych si našla ještě jednoho člověka, který by tam žil se mnou. Někoho, kdo by se zapřisáhl, že se o současnosti nikdy ani nezmíní. Ale pochybuju, že bych někoho takového našla. Ještě nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by mi byl ochotný něco takového slíbit.

Na světě existuje jen jediná osoba, které jsem pověděla, co v lese dělám, a to je Finn – a ani jemu jsem to vlastně neměla v úmyslu říct. Zrovna jsme se k němu do bytu vraceli z kina, kam jsme zašli na Pokoj s vyhlídkou. Finn začal mluvit o tom, jak všechny postavy ve filmu byly opravdu úžasné, protože působily tak uzavřeně a měly tolik poloh, a bylo krásné sledovat, jak se postupně poznávají a sloupávají jednu „slupku“ za druhou. Připadalo mu to úžasně romantické. Taky prohlásil, že by chtěl, aby to tak fungovalo i dnes. Chtěla jsem dát najevo, že mu rozumím – že bych udělala cokoli, abych se mohla vrátit v čase, a tehdy jsem mu pověděla o lese. Zasmál se, drcl mě ramenem do ramene a pak mi řekl, že jsem magor, a já mu zase řekla, že je padlý na hlavu, když tráví veškerý čas tím, že přemýšlí o malování… a pak jsme se oba rozesmáli, protože jsme věděli, že máme pravdu. Oba jsme věděli, že jsme ti největší magoři na celém světě. A teď, když tu Finn už není, neví nikdo, že po škole chodím do lesa. Někdy si dokonce myslím, že si už ani nikdo nepamatuje, že lesy vůbec existují.

Kapitola třetí

Ten portrét jsme nikdy nedostali. Ne oficiálně. Ne výslovně.

Protože zůstal nedokončený. Aspoň to tak Finn říkal. Musely jsme se k němu pořád vracet – už jen na jedno další sezení… a pak zase ještě na jedno… Nikdo proti tomu nic neměl až na Gretu, která k Finnovi nakonec úplně chodit přestala. Prý když Finn maluje už jen pozadí, nepotřebuje nás tam. Prý má na nedělní odpoledne na práci jiné, lepší věci.

Bylo opravdu chladné lednové ráno, první den školy po vánočních prázdninách, když jsme před domem čekaly na školní autobus. Náš dům stojí na Phelps Street, to je jedna z posledních ulic na trase autobusu. Bydlíme na jižním konci města a škola leží kousíček za městem směrem na sever. Po silnici jsou to asi tři kilometry, ale když to vezmete zkratkou lesem, což já občas dělávám, je to mnohem kratší.

Protože u našeho domu je skoro poslední zastávka, je těžké odhadnout, kdy k nám dorazí. Za ty roky jsme s Gretou strávily čekáním a zíráním na předzahrádky v naší ulici spoustu času. V naší čtvrti jsou samé moderní domy – až na tudorovskou vilu Millerových na vršku slepé ulice. Samozřejmě že jde o rádoby tudorovský styl, protože tady ve Westchesteru žili v tudorovské době jenom Indiáni, takže nechápu, koho by asi tak Millerovi mohli ošálit. Nejspíš nikoho. Nejspíš to Millerovy ani nikdy nenapadlo. Ale mě to napadlo. Pokaždé, když ten dům vidím. Náš dům je světle modrý, s černými okenicemi a košatým javorem na trávníku před ním.

To ráno jsem podupávala na místě, abych se zahřála. Greta se opírala o javor a civěla na své nové semišové kotníčkové boty. Pořád dokola si sundávala a zase nasazovala brýle, dýchala si na skla a otírala zamlžení.

„Greto?“

„Co?“

„Jaký lepší věci děláš v neděli?“

Nebyla jsem si ale jistá, jestli to opravdu chci vědět. Objala jsem se a přitáhla si kabát těsněji k tělu.

Greta ke mně pomalu otočila hlavu a široce se na mě usmála se stisknutými rty. Zavrtěla hlavou a vyvalila oči.

„Věci, který si ani neumíš představit.“

„Jo, jasně,“ odpověděla jsem.

Greta se odvrátila a postavila se na opačnou stranu silnice.

Došlo mi, že myslí sex. Jenomže možná taky ne, protože ten si přece představit dovedu. Sice si ho nechci představovat, ale mohla bych.

Znovu si sundala brýle a dýchla na ně, až jí skla zbělela.

„Hele,“ zavolala jsem, „jsme zase sirotci. Je sezóna sirotků.“

Greta věděla, co myslím. Věděla, že myslím, že je zase daňové období, a tím pádem jsme v podstatě sirotci. Každý rok je to stejné. Když skončí rozruch kolem Vánoc a Nového roku, naši rodiče nám na všechny temné zimní měsíce mizí z očí. Odcházejí z domu v půl sedmé ráno a většinu večerů se nevracejí dřív než v sedm. Tak to je, když jste potomci dvou účetních. A tak to u nás bývá tak dlouho, jak jen si pamatuju.

Během daňového období, když museli naši do práce dřív, než přijel školní autobus, vždycky požádali paní Schegnerovou odnaproti, aby na nás dohlédla z okna svého obývacího pokoje. Devítiletá Greta tehdy čekávala na autobus a moji sedmiletou maličkost objímala kolem ramen. I když jsme dobře věděly, že tu je paní Schegnerová, měly jsme pocit, že jsme samy. Greta mě vždycky objala a přitiskla k sobě. Někdy, když to trvalo hodně dlouho, než autobus dorazil, nebo když sněžilo, Greta zpívala. Někdy zpívala nějakou dětskou písničku, co jsme znaly z televize, jindy Going to Carolina z desky největších hitů Jamese Taylora, co mají naši doma. Už tehdy měla dobrý hlas. Když zpívala, jako by byla někdo jiný. Jako by se v ní ukrývala úplně odlišná Greta. Zpívala a pevně mě objímala, dokud ze zatáčky nevyjel autobus. A pak mně (nebo snad sobě) říkávala: „No vidíš, není to tak hrozný, že ne?“

Nevím, jestli si na to Greta ještě pamatuje. Já ale ano. A když je na mě někdy až neuvěřitelně hnusná, dokážu se na ni podívat a vzpomenout si, jaká bývala tehdy.

Greta na mě vteřinku upřeně koukala a snažila se působit nezúčastněně. Pokoušela se předstírat, že je jí to úplně jedno. A pak si dala ruce v bok. „No jo, to je drámo, June… Tak tví rodiče dělají někdy do noci… No a co. Tak se s tím snad nějak srovnej, ne?“ Prudce se odvrátila a stála ke mně zády až do chvíle, než k nám přikodrcal autobus.

Za Finnem jsem s mámou byla ještě třikrát. Moc ráda bych se k němu vypravila sama, tak jak jsem to dělávala dřív… aspoň jedinkrát. Přála jsem si, abych si s ním mohla pořádně promluvit. Jenomže když jsem to navrhla mámě, pokaždé jen řekla: „Třeba příště, ano, Junie?“ Ale otázka to vůbec nebyla. Máma určovala, jak to bude. Začala jsem mít pocit, že mě a portrét využívá jako omluvu, aby mohla být s Finnem. Nikdy dřív jsem neměla dojem, že by si byli nějak moc blízcí, a možná že ji to začalo mrzet. Připadala jsem si jako trojský kůň, s jehož pomocí tam máma může být. Nebylo to fér a za tím vším se navíc skrýval (jako pohyblivý písek) fakt, že mnoho dalších návštěv už neproběhne. Nemusely jsme to ani vyslovit nahlas, ale bylo zřejmé, že se obě snažíme urvat si Finnovy poslední hodiny pro sebe.

V neděli, která se nakonec stala poslední nedělí, kdy jsme k Finnovi jely, si Greta u svého psacího stolu lakovala dvoubarevně nehty. Pěkně na přeskáčku: jeden nehet fialovou, jeden černou, jeden fialovou a další černou. Seděla jsem na kraji její neustlané postele a pozorovala jsem ji.

„Greto, vždyť víš, že už to nebude trvat dlouho. Myslím, jakože s Finnem.“

Potřebovala jsem se ujistit, že to chápe stejně, jako jsem to chápala já. Máma to přirovnala k situaci, kdy si pustíte kazetu, která se nedá přetočit. Jenomže při poslechu na ten fakt myslet nedokážete. Ponoříte se do hudby a posloucháte a posloucháte, a než se nadějete, kazeta nečekaně skončí.

„Jasně že to chápu,“ pronesla. „Vím o tom, že je strejda Finn nemocnej, mnohem dýl než ty.“

„A proč s náma teda nejedeš?“

Greta vrátila fialový i černý lak na malou dřevěnou poličku na kosmetiku. Pak si z ní vzala lahvičku s temně rudým lakem a odšroubovala uzávěr. Opatrně otřela štěteček o hrdlo lahvičky. Přitáhla si nohy k sobě a začala si od malíčku lakovat nehty na nohou.

„Protože ten obraz tak jako tak dodělá,“ odpověděla, aniž se obtěžovala na mě podívat. „A navíc – ty stejně dobře jako já víš, že kdyby mohl, vůbec by mě na ten obraz nenamaloval. Byla by tam jen jeho drahá Junie – jen ona jediná.“

„Finn takovej není.“

„To je šumák. Mně to je stejně jedno. Každým dnem se teď může ozvat telefon a ty zjistíš, že je Finn mrtvej, a budeš si muset začít dělat starosti se spoustou volných nedělí, co tě budou čekat. Co budeš pak dělat? No co? Už je to všechno jedno. O jednu neděli víc nebo míň. Copak to nechápeš?!“

Neřekla jsem nic. Greta vždycky ví, jak mě dostat do situace, kdy nemám slov. Zašroubovala lahvičku a natáhla nohy s čerstvě nalakovanými nehty před sebe. Pak se ke mně znovu obrátila. „No, co je?“ vypadlo z ní. „Přestaň na mě zírat!“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí