Sandra Brown

MIRROR IMAGE

By arrangement with Maria Carvainis Agency, Inc.

and P. & R. Permissions & Rights Ltd.

Translated from the English MIRROR IMAGE,

Copyright © 1990 by Sandra Brown.

First published in the United States of America

by Warner Books, Inc., New York

Translation © 2000 by Karla Andělová.

ISBN 978-80-249-4125-7

Prolog

Nejhorší bylo, že si pro let nešlo vybrat lepší den. Lednová obloha bez mráčku zářila tak jasně modře, že to téměř bodalo do očí. Dokonalá viditelnost. Vál chladný, neškodný větřík ze severu.

Provoz na letišti se trochu zklidnil, a přesto tam panoval značný ruch. Výkonnému pozemnímu personálu se dařilo dodržovat letový řád. Nad letištěm nekroužilo žádné letadlo, které by čekalo na povolení k přistání, a na odlet bylo seřazeno jen několik strojů. Jediná okolnost působila cestujícím letu Air America číslo 398 potíže, a to dostat se na letiště. Práce na západní dálnici 410, hlavní dopravní tepně vedoucí k letišti, způsobily, že se vytvořila kolona vozů dlouhá téměř kilometr a půl.

Sedmadevadesát cestujících nakonec přece jen nastoupilo na palubu včas. Uložili si příruční zavazadla do schránek nad hlavami, posadili se, zapnuli si bezpečnostní pásy a připravili si knihy, časopisy a noviny. Letečtí mechanici dokončovali obvyklé předletové kontroly, palubní průvodčí spolu žertovaly, zatímco ukládaly do servírovacích vozíků nápoje a čerstvě uvařenou kávu, kterou už bohužel nenalijí. Letadlo dostalo pokyn a pohnulo se směrem k začátku rozjezdové dráhy.

Z reproduktorů v kabině se linul kapitánův příjemný hlas. Oznámil cestujícím, že je před nimi jedno letadlo a hned po něm odstartují. Dále je informoval o výborném počasí v cíli jejich cesty, v Dallasu, a upozornil letušky, aby se připravily na start.

Ani jeho, ani nikoho jiného na palubě nenapadlo, že let 398 setrvá ve vzduchu méně než půl minuty.

„Irishi!“

„Hm?“

„Na letišti právě spadlo letadlo.“

Irish McCabe prudce zvedl hlavu. „Zřítilo se?“

„A hoří. Na konci rozjezdové dráhy je hotové peklo.“ Vedoucí oddělení zpravodajství našel v nepořádku na stole poslední výsledky průzkumu sledovanosti. Na muže svého věku, který nedbá o tělesnou zdatnost, obešel roh stolu obdivuhodně svižně a řítil se ze zasklené kanceláře. Téměř porazil reportéra, který mu nesl přehled připravovaných zpráv.

„Start, nebo přistání?“ vyštěkl přes rameno.

„Nepotvrzeno.“

„Přežili?“

„Nepotvrzeno.“

„Letecká společnost, nebo soukromé letadlo?“

„Nepotvrzeno.“

„Sakra, jsi si jistý, že vůbec něco spadlo?“

U policejních radiostanic se již shlukla skupina zachmuřených reportérů, kameramanů, sekretářek a poslíčků. Irish je rozrazil lokty a natáhl se po regulátoru hlasitosti.

„… rozjezdová dráha. Zatím žádné známky, že by někdo přežil. Na místo jedou letištní požární jednotky. Je vidět plameny a kouř. Vzlétly vrtulníky. Sanitní vozy…“ Irish začal vykřikovat příkazy tak hlasitě, že přehlušil i ječící radiostanice. „Ty,“ vyštěkl a ukázal na reportéra, který vrazil do místnosti před několika vteřinami, „si vezmi techniku na přímý přenos, a než řeknu dvě, ať jsi pryč.“ Reportér a kameraman se oddělili od skupiny a vyrazili ke dveřím. „Kdo to oznámil?“ chtěl vědět Irish.

„Martinez. Jel do práce a uvízl v zácpě na čtyři sta desítce.“

„Je tam ještě?“

„Ano, volá z mobilu.“

„Řekni mu, ať se dostane co nejblíž k troskám a točí to na video, dokud nedorazí zpravodajský štáb. Chci tam taky vrtulník. Jděte někdo k telefonu a sežeňte pilota. Počkejte na něj na heliportu.“

Rozhlédl se, jako by někoho hledal. „Ike je ještě tady?“ ptal se po moderátorovi ranních zpráv.

„Sedí zrovna na záchodě.“

„Jdi pro něj. Řekni mu, ať jde do studia. Uděláme mimořádné zpravodajství. Chci prohlášení od někoho z řídicí věže, ze správy letiště, z aerolinek, policie – něco, s čím můžeme vyjít dřív, než jim hoši z Národního dopravního úřadu zakážou mluvit. Jdi na to, Hale. Někdo zavolejte k Avery domů. Řekněte jí –“

„To nejde. Ta dnes letí do Dallasu.“

„Sakra. Zapomněl jsem. Ne, počkej,“ přikázal Irish. Luskl prsty a tvář se mu rozjasnila. „Ještě by mohla být na letišti. Jestli ano, bude u toho ze všech nejdřív. Pokud se dostane do terminálu Air America, může neštěstí vylíčit z pohledu lidí, kteří s tím mají co do činění. Když zavolá, chci o tom okamžitě vědět.“

Odvrátil se a opět se dychtivě zaposlouchal do policejního hlášení, aby se dozvěděl, co je nového. Tohle znamená, že přijde o víkend. Čekají ho přesčasy, bolesti hlavy, studené jídlo a zvětralá káva, ale Irish byl ve svém živlu. Ničím nelze zpravodajský týden lépe zakončit, nic nezvýší sledovanost jako pořádná letecká katastrofa.

Tate Rutledge zaparkoval před domem. Zamával předákovi ranče, který odvážel z příjezdové cesty svoji dodávku. Náhle vyskočil voříšek, který připomínal kolii, a otíral se Tateovi o kolena.

„Ahoj, Shepe.“ Tate se sklonil a poplácal psa po střapaté hlavě. Zvíře k němu vzhlíželo s nekonečnou oddaností.

Desítky tisíc lidí cítily k Tateu Rutledgeovi podobnou úctu a obdiv. Bylo na něm skutečně co obdivovat. Od hlavy s rozcuchanou hnědou kšticí až po špičky odřených kovbojských bot byl osobností, jakou by se chtěl stát každý muž a o jaké snila každá žena.

Ovšem na každého zaníceného obdivovatele připadal i jeden stejně žhavý odpůrce.

Přikázal Shepovi, aby zůstal venku. Vešel do rozlehlé haly a sundal si brýle proti slunci. Místností se rozléhala ozvěna jeho kroků po kamenné podlaze. Zamířil do kuchyně, odkud se linula vůně čerstvě uvařené kávy. Kručelo mu v žaludku. Uvědomil si, že se nenajedl, než se vydal na cestu do San Antonia. Představil si pořádný hovězí steak, pěkně propečený, hromadu nadýchaných míchaných vajíček a několik horkých toastů s máslem. Žaludek se ozval ještě hlasitěji.

Rodiče seděli v kuchyni u velkého dubového stolu, jenž tam stál, kam až Tateovi paměť sahala. Když vešel, matka se k němu otočila. Tvářila se zdrceně a byla strašlivě bledá. Jeho otec, Nelson Rutledge, okamžitě vstal a šel k němu se vztaženýma rukama.

„Tate.“

„Co se děje?“ zeptal se zmateně. „Při pohledu na vás dva bych řekl, že právě někdo umřel.“

Nelson sebou trhl. „Ty jsi v autě neposlouchal rozhlas?“

„Ne. Pouštěl jsem si hudbu. Proč?“ Přepadla ho úzkost.

„Co se k čertu stalo?“ Oči mu zabloudily k obrazovce přenosného televizoru na pracovní desce. Když přišel, rodiče sledovali vysílání.

„Tate,“ oslovil ho Nelson rozčileně, „druhý kanál právě přerušil seriál kvůli mimořádnému zpravodajství. Před několika minutami se při startu zřítilo letadlo.“ Tate zalapal po dechu.

„Ještě nebylo potvrzeno, o který let jde, ale zdá se…“ Nelson se odmlčel a smutně potřásl hlavou. Zee, stále u stolu, si k sevřeným rtům přitiskla vlhký kapesník.

„Carolino letadlo?“ zeptal se Tate chraplavě. Nelson přikývl.

Kapitola první

Prodírala se šedou mlhou.

Někde musí být světlo, ujišťovala samu sebe, ačkoli je ještě neviděla. Na okamžik ji napadlo, že to možná za tu námahu nestojí. Nicméně kdesi za sebou cítila cosi tak hrůzostrašného, že ji to nutilo lopotit se vpřed.

Zaplavila ji bolest. Ve stále kratších intervalech se probouzela z požehnaného bezvědomí do oslňující přítomnosti, s níž přicházela bolest tak silná a všudypřítomná, že ji nedokázala určit. Byla všude – uvnitř jejího těla i na povrchu. Celou ji prostupovala. Náhle, když už se jí zdálo, že to ani okamžik nevydrží, ji zaplavila hřejivá vlna – kouzelný elixír, který jí protékal žilami. Zanedlouho se opět propadla do vytouženého stavu, kdy nic necítila.

A přece se okamžiky, v nichž se jí vracelo vědomí, prodlužovaly. Přestože byla otupělá, vnímala tlumené zvuky. Musela se velmi silně soustředit, aby je dokázala rozeznat: nepřetržité šumění dýchacího přístroje, neustálé pípání elektronických přístrojů, vrzání gumových podrážek na dlaždicích, zvonění telefonu.

Opět se na chvilku probrala a zaslechla tichý rozhovor.

„… neuvěřitelné štěstí…, tolik paliva…, popáleniny, ale většinou jen povrchové.“

„Jak dlouho…?“

„… trpělivost… Trauma jako tato poranění… Tělo.“

„Jak bude… vypadat, až… skončí?“

„… chirurg zítra. Postup… s vámi probere.“

„Kdy?“

„… žádné nebezpečí… infekce.“

„To dítě… Vliv na plod?“

„Plod? Vaše paní není těhotná.“

Ta slova nedávala smysl. Řítila se na ni jako meteority z temnot. Chtěla jim uniknout, protože narušovala klidnou prázdnotu. Toužila aspoň po záblesku poznání, ale vůbec nic jí to neříkalo. Přestala si hlasů všímat a za chvíli se opět ponořila do měkké náruče zapomnění.

„Paní Rutledgeová? Slyšíte mě?“

Bezmyšlenkovitě odpověděla, ale z rozbolavělého těla vyšlo jen tiché zamumlání. Snažila se otevřít oči, ale nešlo to. Konečně se jí podařilo nadzvednout jedno víčko. Paprsek světla jí bolestivě pronikl až do mozku. Nakonec to odporné světlo zhaslo.

„Probírá se. Informujte okamžitě jejího manžela,“ ozvalo se. Chtěla otočit hlavou směrem, odkud hlas přicházel. Zjistila, že se nemůže pohnout. „Máte po ruce číslo do hotelu?“

„Ano, pane doktore. Pan Rutledge ho dal nám všem pro případ, že by se probrala, když tu nebude.“

Poslední cáry mlhy zmizely. Slova, která předtím nedokázala rozluštit, jí teď souvisle pronikala do mozku. Rozuměla jim, ale přesto nedávala žádný smysl.

„Vím, že je to pro vás nepříjemné, paní Rutledgeová. Děláme, co je v našich silách, abychom vám pomohli. Nemůžete mluvit, tak to nezkoušejte. Jen odpočívejte. Vaše rodina tu bude každou chvíli.“

Krev jí bušila v hlavě. Chtěla dýchat, ale nemohla. Byla napojená na přístroj, který jí hadicí zavedenou ústy vháněl vzduch přímo do plic.

Jen tak na zkoušku se pokusila znovu otevřít oči. Konečně se jí podařilo jedno pootevřít. Štěrbinou zahlédla neurčité světlo. Přestože to bolelo, snažila se zaostřit pohled. Neurčité obrysy dostávaly jasné kontury.

Ano, leží v nemocnici. To věděla jistě.

Ale jak to? Proč? Má to něco společného s děsivým snem, z něhož se před okamžikem probudila. Teď se jí nechtělo rozpomínat, tak to odsunula stranou a soustředila se na přítomnost.

Nemohla se hýbat. Přes veškeré úsilí nedokázala pohnout rukama a nohama. Ani hlavou. Měla pocit, jako by byla uvězněná v pevném pouzdře. To, že je ochrnutá, ji vyděsilo. Je to natrvalo?

Srdce se jí rozbušilo ještě prudčeji. Téměř okamžitě se vedle ní objevila postava. „Paní Rutledgeová, nemusíte mít strach. Budete v pořádku.“

„Máte příliš vysoký srdeční tep,“ poznamenal kdosi na opačné straně lůžka.

„Myslím, že je jen vyděšená.“ Poznala ten první hlas. „Je dezorientovaná – neví, jak se s tím vším vypořádat.“

Sklonila se nad ní postava v bílém. „Všechno bude v pořádku. Zavolali jsme panu Rutledgeovi. Už je na cestě sem. Jste ráda, že ho uvidíte, že? Velmi se mu ulevilo, když jste se probrala z bezvědomí.“

„Chudák. Dovedeš si představit, že se probudíš a musíš se s tímhle vyrovnat?“

„Nedovedu si představit, co to je, přežít letecké neštěstí.“ V hlavě se jí vybavil křik.

Už si vzpomíná!

Skřípající kov. Ječící lidé. Kouř, hustý a černý. Potom plameny a děs.

Bez přemýšlení udělala to, co ji při stovkách letů učily letušky.

Jakmile se dostala z hořícího trupu letadla, prchala pryč, oslepená černým kouřem a krví. Přestože byl ten běh utrpením, utíkala a držela –

Co držela? Pamatovala si, že to bylo něco vzácného – něco, co musela dopravit do bezpečí.

Vzpomněla si, jak upadla. Pohled, který se jí naskytl, jí připadal jako poslední, co na tomto světě vidí. Při nárazu na tvrdou zem ani necítila bolest. Od toho okamžiku byla v bezvědomí, které ji až doteď chránilo před hrůznými vzpomínkami.

„Pane doktore!“

„Srdeční rytmus výrazně stoupl.“

„Dobře, trochu ji ztišíme. Paní Rutledgeová, uklidněte se,“ přikázal jí lékař. „Všechno je v pořádku. Není se čeho bát.“

„Pane doktore, právě dorazil pan Rutledge.“

„Zdržte ho venku, dokud ji nestabilizujeme.“

„Co se děje?“ Nový hlas jako by přicházel z mnohakilometrové vzdálenosti, ale zněla v něm autorita.

„Prosím, pane Rutledgi, dejte nám pár –“

„Carole?“

Náhle cítila jeho přítomnost. Byl velmi blízko, skláněl se nad ní a mluvil tichým, uklidňujícím hlasem. „Budeš v pořádku. Vím, že jsi vyděšená a utrápená, ale budeš v pořádku. A Mandy, díkybohu, taky. Má pár zlomenin a nějaké povrchové popáleniny na ruce. Matka je u ní. Bude v pořádku. Carole, slyšíš mě? Ty a Mandy jste přežily, to je teď důležité.“

Přímo za hlavou mu zářilo jasné světlo, takže nerozeznávala jeho rysy, ale přesto si dokázala představit, jak asi vypadá. Chytala se každého uklidňujícího slova, které řekl. A protože mluvil tak přesvědčivě, uvěřila mu.

Natáhla se po jeho ruce – nebo spíš se pokusila. Musel cítit její tichou prosbu o lidský kontakt, protože jí zlehka položil dlaň na rameno.

Díky jeho dotyku ji začala opouštět úzkost. Nebo možná už působila silná sedativa, která jí přidali do infuze. Teď, když měla toho cizince s podmanivým hlasem vedle sebe a na dosah, se cítila bezpečněji.

„Usíná. Můžete odejít, pane Rutledgi.“

„Zůstanu.“

Zavřela oko a jeho nejasná postava zmizela. Lék působil. Jako by se houpala na malé loďce, která ji odvážela do zátoky bezpečí a bezstarostnosti.

Kdo je Mandy – říkala si v duchu.

Měla by toho muže, který ji oslovoval Carole, znát?

Proč jí každý říká paní Rutledgeová? Myslí si všichni, že je za něho vdaná? Mýlí se, samozřejmě.

Vždyť ani neví, kdo to je.

Probudila se a opět byl u ní. Mohly uběhnout minuty, hodiny, dny. Nevěděla. Na jednotce intenzivní péče neměl čas žádný význam, čímž její zmatek ještě narůstal.

Jakmile otevřela oko, sklonil se nad ni a řekl: „Ahoj.“ Neviděla ho zřetelně a to ji rozčilovalo. Viděla pouze na jedno oko. Teď si uvědomila, že má celou hlavu zavázanou, a proto jí nedokáže hýbat. Nemohla mluvit. Přesně jak ji lékař upozornil. Spodní část obličeje jako by jí zkameněla.

„Rozumíš mi, Carole? Víš, kde jsi? Jestli mi rozumíš, zkus mrknout.“

Mrkla.

Pohnul rukou. Zdálo se jí, že si prohrábl vlasy, ovšem nevěděla to jistě. „Dobře,“ poznamenal a povzdechl. „Říkali, že tě nesmí nic rozčílit, ale jak tě znám, chtěla bys všechno vědět. Mám pravdu?“

Mrkla.

„Pamatuješ si, jak jsi nastupovala do letadla? To bylo předevčírem. Letěla jsi s Mandy na několik dnů do Dallasu na nákupy. Vzpomínáš si na tu havárii?“

Zoufale se snažila dát mu najevo, že není Carole a že nezná žádnou Mandy, ale na jeho otázku o letecké katastrofě odpověděla mrknutím.

„Přežilo vás jen čtrnáct.“

Neuvědomila si, že jí z oka stékají slzy, dokud jí je nesetřel papírovým kapesníčkem. Jeho dotyk byl na muže s tak silnýma rukama jemný.

„Nějak – bůhvíjak – se ti podařilo uniknout s Mandy z hořícího letadla. Vzpomínáš si na to?“

Nezamrkala.

„To nevadí. Ať jsi to udělala jakkoli, zachránilas jí život. Je přirozeně rozčilená a vyděšená. Bojím se, že vážně zraněná je spíš na duši než na těle. A s tím se hůř vyrovná. Zlomenou ruku má v sádře. Nebude mít žádné trvalé následky. Na popáleniny dokonce nepotřebuje ani transplantaci kožních štěpů. Ty,“ pronikavě se na ni zadíval, „ty jsi ji chránila vlastním tělem.“

Nechápala, proč na ni tak hledí. Měla pocit, že o svých slovech pochybuje. Potom odvrátil zrak a pokračoval: „Národní dopravní úřad to vyšetřuje. Našli černou skříňku. Všechno se zdálo v pořádku, potom náhle vybuchl jeden z motorů. Začalo hořet palivo. Letadlo bylo v jednom ohni. Ale než vzplála celá paluba, povedlo se ti uniknout nouzovým východem na křídlo. Mandy jsi vynesla s sebou. Jeden z lidí, kteří to přežili, vyprávěl, že tě viděl, jak se zoufale snažíš rozepnout jí bezpečnostní pás. Podle něj jste se potom vy tři dostali dýmem ke dveřím. Obličej jsi už měla celý zkrvavený, říkal. Takže jsi k těm zraněním musela přijít už při dopadu letadla na zem.“

Žádnou z těchto podrobností si nepamatovala. Vybavovala si jen hrůzu, že umře, že se udusí hustým kouřem, ovšem pokud dřív neuhoří. Cenil si jí za to, že si počínala při nehodě odvážně. Přitom se jako každý živý tvor řídila jen pudem sebezáchovy.

Možná si tu tragédii postupně vybaví. Nebo také ne. Nebyla si jistá, jestli chce, aby se jí vzpomínky vrátily. Upomenout se na příšerné minuty po pádu letadla by bylo jako tím peklem znovu projít.

Jestliže přežilo jen čtrnáct cestujících, spousta jich zahynula. Ohromilo ji, že vyvázla. Osud tomu chtěl – vybral ji, aby dál žila. Nikdy se nedozví proč.

Zase se jí zamžil zrak. Uvědomila si, že opět pláče. Mlčky jí otřel slzy.

„Udělali ti krevní testy a rozhodli, že tě napojí na respirátor. Máš otřes mozku, ale nedošlo k žádnému vážnému poranění hlavy. Při skoku z křídla sis zlomila pravou lýtkovou kost. Ruce máš obvázané a na dlahách kvůli popáleninám. Ale díkybohu jsou to všechno jen povrchová zranění. Vím, že si děláš starosti kvůli obličeji,“ vypravil ze sebe po chvíli. „Nemíním ti věšet bulíky na nos. To bys určitě nechtěla, viď?“

Mrkla. Odmlčel se a nejistě se na ni podíval. „Máš ho pořádně rozbitý. Sehnal jsem nejlepšího plastického chirurga ve státě. Specializuje se na rekonstrukční chirurgii obětí úrazů a havárií. Přesně jako jsi ty.“

Zuřivě mrkala. Ne na znamení, že rozumí, ale hrůzou. Přestože ležela v nemocnici na jednotce intenzivní péče a měla by být ráda, že přežila, prosadila se ženská marnivost. Chtěla vědět, jak vážně má poraněnou tvář. Slova rekonstrukční chirurgie zněla hrozivě.

„Máš zlomený nos a jednu lícní kost. Druhá je rozdrcená. Proto ti zavázali oko. Chybí mu totiž opora.“

Tak strašně ji to vyděsilo, až tiše zasténala. „Ne, nepřijdeš o oko, zaplaťpánbůh. Máš taky zlomenou horní čelist. Ale chirurg to dá do pořádku – všechno. Vlasy ti brzy narostou. Dostaneš zubní implantáty, které budou vypadat přesně jako tvé přední zuby.“

Nemá zuby a vlasy.

„Přinesli jsme mu fotografie – ty z poslední doby, na kterých jsi z různých úhlů. Dokáže tvou podobu přesně zrekonstruovat. Pokožku na obličeji máš popálenou jen na povrchu, takže nebudeš potřebovat transplantaci. Doktor říkal, že až se ti kůže zhojí, budeš vypadat o deset let mladší. To by se ti mělo líbit.“

Přestala vnímat jeho hlas a upnula se na klíčová slova. Mezi řádky jí oznámil, že pod obvazy vypadá jako stvůra.

Zmocnila se jí panika. Muselo to na ní být vidět, protože jí opět položil ruku na rameno. „Carole, nevylíčil jsem ti rozsah zranění proto, abych tě rozčilil. Vím, že máš strach. Myslel jsem, že bude lepší, když k tobě budu upřímný, aby ses mohla duševně připravit na utrpení, které tě čeká. Nebude to snadné, ale celá rodina za tebou stoprocentně stojí.“

Odmlčel se. Tišším hlasem pokračoval: „Prozatím odložím osobní záležitosti stranou a soustředím se jen na to, aby ses dala zase dohromady. Zůstanu u tebe, dokud nebudeš úplně spokojená s výsledkem plastiky. To ti slibuju. Dlužím ti to za záchranu Mandyina života.“

Snažila se zavrtět odmítavě hlavou ke všemu, co říkal, ale zbytečně. Nemohla se hýbat. Pokusila se promluvit, přestože měla zavedenou trubici dýchacího přístroje. Dosáhla jen toho, že ji zabolel hrtan poleptaný chemickými látkami obsaženými v kouři.

Byla čím dál zoufalejší. Nakonec přišla ošetřovatelka a přikázala mu, aby odešel. Když jí sundal ruku z ramene, cítila se náhle opuštěná a osamělá.

Sestra jí připravila dávku uspávacího prostředku. Proudil jí žilami, ale snažila se spánku odolat. Lék byl silnější, takže neměla na výběr a boj vzdala.

„Carole, slyšíš mě?“

Probrala se a žalostně zasténala. Díky lékům teď měla tělo jako z olova a bez života. Jako by jí živé buňky zůstaly jen v mozku a zbytek odumřel.

„Carole?“ ozvalo se jí tichounce za hlavou.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

Kapitola první