Přeložil Jiří Engliš

Copyright ©2012 by Alastair Reynolds

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Jiří Engliš

Copyright ©2020 for Cover design by Dominic Harman

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6675-6

Věnováno Stephenu Baxterovi a Paulu McAuleyovi:

přátelům, kolegům a strážcům plamene

„A já hlupák vyprávím větru z povětří

jak čas natikal nebe kolem hvězd.“

Dylan Thomas

Je nutné mluvit o počátcích. Chápejte však především jednu věc. To, co nás přivedlo k této chvíli, k tomuto prohlášení, nemohlo mít nikdy jenom jednu příčinu. Jestli jsme se něco naučili, pak to, že život není nikdy tak jednoduchý, nikdy tak schematický.

Mohlo by se říci, že to byla ta chvíle, kdy si naše babička zamanula vykonat svůj poslední velký čin. Nebo že to začalo, když Ocular objevil něco, co stálo Arethuse za pozornost, smítko záhadného detailu na planetě obíhající jinou hvězdu, a Arethusa měla pocit, že se s tím objevem musí svěřit naší babičce.

Anebo to začalo, když Hector a Lucas usoudili, že rodinné účty nesnesou ani jedinou nevyřešenou záležitost, bez ohledu na to, jak bezvýznamně mohl tento detail tehdy vypadat. Nebo té chvíle, kdy Geoffreye odvolali z letu, odtrhli ho od jeho práce se slony a přiměli ho k návratu do usedlosti zprávou, že naše babička zemřela. Nebo jeho rozhodnutím přiznat všechno Sunday a jejím rozhodnutím, že místo aby svého bratra zavrhla, měla by se vydat cestou odpuštění.

Možná by se dalo dokonce říci, že to sahá až do chvíle před jedním a půl stoletím v někdejší Tanzánii, kdy se novorozená holčička jménem Eunice Akinya poprvé nezkušeně nadechla. Nebo do té chvíle o vteřinku později, kdy spustila svůj první hlasitý křik zvěstující život plný netrpělivosti. Pro naši babičku svět nikdy nebyl dost rychlý. Neustále se ohlížela a ječela na něj, ať ji dožene, až do toho dne, kdy ji vzal za slovo.

Ale Eunice něco utvářelo. Možná se narodila rozzlobená, ale chápat, co bylo navždy mimo dosah, začala, až když ji matka chovala v tichu serengetské noci pod bezoblačným hřebenem Mléčné dráhy.

Všechny ty hvězdy, Eunice. Všechny ty drobounké diamantové třpytky. Můžeš je mít, když po nich budeš usilovně toužit. Ale nejdřív musíš být trpělivá a potom musíš být moudrá.

A ona byla. Tak trpělivá a tak moudrá. Ale jestli Eunice stvořila její matka, kdo utvářel matku? Soya se narodila před dvěma stoletími v uprchlickém táboře v době, kdy se stále vyskytovaly hladomory a války, sucha a genocidy. Co jí dalo dost síly na to, aby světu darovala tuto přírodní sílu, toto dítě, jež se stalo naší babičkou?

To jsme tehdy samozřejmě nevěděli. Pokud jsme na ni vůbec pomysleli, pak většinou jako na chladnou a odpudivou postavu, které se nikdo z nás nedotkl, ani s ní osobně nemluvil. Shlížela na nás ze své chladné oběžné dráhy Měsíce, izolovaná ve vlastnoručně vybudovaném vězení z kovu a džungle, a zdálo se, jako by patřila do jiného století. Vykonala velkolepé a významné věci – změnila svůj svět, zanechala na druhých nesmazatelnou známku lidství – ale byly to činy vykonané mnohem mladší ženou, jenom vzdáleně spojenou s naší nepřístupnou, nevrlou a zájem neprojevující babičkou. Když jsme se narodili, měla své nejzářivější a nejlepší dny za sebou.

To jsme si mysleli.

PROLOG

Konec května, po dlouhých deštích. Země si vypůjčila vlhkost od mraků a nebe nyní vymáhalo svůj dluh nekonečnými horkými a suchými dny. Pro děti to byla úleva. Po týdnech nudného vysedávání doma se konečně směly vydat z usedlosti do divočiny za zahradami a ohradními zdmi.

Tam narazily na stroj smrti.

„Pořád nikoho neslyším,“ namítl Geoffrey.

Sunday vzdychla a položila bratrovi ruku na rameno. Byla o dva roky starší než on a na svůj věk vytáhlá. Stáli na čtverhranném kameni několik kroků od řeky, jež byla ještě prudká a zakalená.

„No tak,“ řekla. „Určitě už ho slyšíš.“

Geoffrey pevně svíral dřevěné letadélko, které si nesl.

„Neslyším,“ trval na svém. Slyšel řeku a šum akáciového listí, v té nekončící výhni uspávající.

„Je v nebezpečí,“ prohlásila Sunday odhodlaně. „Měli bychom ho najít a potom to povědět Memphisovi.“

„Možná bychom to měli nejdřív povědět Memphisovi a potom ho jít hledat.“

„A co když se zatím utopí?“

Geoffrey to považoval za nepravděpodobné. Oproti stavu před týdnem vody opadly a deště odcházely. Nad obzorem se ještě převalovaly zlostné mraky, nad pláněmi občas zaburácel hrom, ale nebe bylo čisté.

A kromě toho tady byli už mnohokrát. Nevyskytovaly se tu žádné domy, žádné vesnice, žádná města. Stezky, po kterých chodili, vyšlapali spíš sloni než lidé. A kdyby se nějakou náhodou ocitli poblíž Masajové, žádný z jejich chlapců by nebyl tak neopatrný, aby se dostal do potíží.

„Nemohly by to dělat ty věci ve tvé hlavě?“ zeptal se Geoffrey.

„Už jsem na ně zvyklá.“ Sunday seskočila z kamene a ukázala mezi stromy. „Myslím, že to přichází odtamtud.“ Vykročila a potom se obrátila zpátky k Geoffreyovi. „Nemusíš chodit, jestli se bojíš.“

„Nebojím se.“

Ostražitě se pohybovali po vysychající půdě a bahnitých mokřinách. Měli na sobě hadovzdorné boty a dlouhé hadovzdorné kalhoty, košile s krátkými rukávy a široké klobouky. Navzdory blátu, které kolem sebe rozstřikovali, i podrostu, kterým se prodírali, jejich oděvy zůstávaly stejně čisté a barevné, jako když si je v usedlosti oblékli. Totéž se ovšem nedalo říci o Geoffreyových blátem zacákaných rukou, šrafovaných jemnými bolestivými škrábanci od keřů s ostrými trny. Maje na paměti chvíli, kdy ho Memphis pochválil, že nepláče poté, co upadl na tvrdé mramorové podlaze usedlosti, dával si záležet, aby své manžetě neřekl, že má bolest zahnat.

Sunday si se sebedůvěrou razila cestu mezi akáciemi a Geoffrey se s ní ze všech sil snažil udržet krok. Minuli zrezavělý bílý pahýl starého stožáru s větrným kolem.

„Už to není daleko,“ zavolala Sunday přes rameno a ohlédla se. Klobouk jí vesele poskakoval na zádech, jištěný šňůrkou kolem krku. Geoffrey si svůj stáhl přes kudrnaté vlasy, aby si jej narazil pevněji.

„Budeme v bezpečí, ať se stane co chce,“ prohlásil, ze všeho nejvíc proto, aby přesvědčil sám sebe. „Mechan nás bude hlídat.“

Nevěděl, co se nachází na druhé straně za stromy. Sice tam už byli mnohokrát, ale to ještě neznamenalo, že znají každý keř a každou terénní vlnu nebo prohlubeň v krajině.

„Tady se něco stalo!“ zavolala Sunday těsně mimo jeho dohled. „Déšť spláchl celý svah jako lavinu! Něco tu trčí ven!“

„Buď opatrná!“ zakřičel Geoffrey.

„Je to nějaký stroj,“ zavolala v odpověď. „Myslím, že ten chlapec musel uváznout uvnitř.“

Geoffrey se obrnil odvahou a pokračoval dál. Stromy ometaly nebe líně se pohybujícími větvemi a mezerami probleskovaly střípky ledňáččí modři. Pod suchým listím asi metr nebo dva nalevo od něj se něco proplazilo. Houstnoucí podrost mu drásal kalhoty, až se roztrhly. S nejasným obdivem sledoval, jak se oba okraje trhliny zase samy scelují.

„Tady,“ ozvala se Sunday. „Pojď honem, bratře!“

Už ji viděl. Vynořili se na okraji mísovité prolákliny v zemi, lemované hustými shluky rozmanitých stromů. Podmáčený oblouk stěny se sesunul dovnitř mísy a zůstal po něm strmý svah.

Ze světlehnědé země něco vyčnívalo. Bylo to kovové a velké jako aerokabina.

Geoffrey se znovu podíval na nebe.

„Co to je?“ zeptal se, ačkoliv měl děsivý pocit, že už to ví. Něco takového viděl v jedné ze svých knížek. Poznal to podle mnoha malých kol, příliš mnoha na viditelné straně, než aby to bylo osobní nebo nákladní auto. A podle pásů, do kterých kola zapadala, tvořených kloubově spojenými kovovými destičkami, jednou za druhou jako články červa.

„Chceš snad říci, že to nevíš?“ optala se Sunday.

„Je to tank,“ vzpomněl si náhle na to slovo. A jakkoliv byl vyděšený, jakkoliv chtěl být kdekoliv jinde, jenom ne tady, na nálezu téhle věci vyvržené zemí bylo něco úžasného.

„Co jiného by to mohlo být? Ten chlapeček se musel dostat dovnitř a teď nemůže ven.“

„Nejsou tady dveře.“

„Tank se musel pohnout,“ usoudila Sunday. „Proto se nemůže dostat ven – dveře jsou znovu zasypané.“ To už byla na okraji svahu, ještě na trávě, ale došourala se po obvodu mísy k vrcholu úseku, kde země povolila. Dřepla si na bobek a opřela se špičkami prstů o zem. Klobouk se jí na ramenou zahoupal.

„Jak ho můžeš slyšet, když je uvnitř?“ zeptal se Geoffrey. „Jsme už blízko a já pořád nic neslyším! Určitě to je ve tvé hlavě, má to něco společného se stroji.“

„To nefunguje takhle, bratře. To není tak, že bys prostě slyšel hlasy.“ Sunday už couvala horní částí blátivého svahu, čelem ke kluzké zemi, bořila prsty do hlíny, aby se lépe udržela, a sestupovala k tanku.

Geoffrey neviděl jinou možnost než ji následovat.

„Měli bychom někoho zavolat. Vždycky říkají, že bychom neměli sahat na staré věci.“

„Říkají, že bychom neměli dělat spoustu věcí,“ opáčila Sunday.

Pokračovala v sestupu, jednou uklouzla, ale udržela se na svahu a její boty vyryly v odhalené hlíně působivé brázdy. Ruce měla olepené blátem. Když zkroutila krk, aby se přes pravé rameno podívala dolů, měla v obličeji výraz usilovného soustředění.

„Tohle není dobré,“ řekl Geoffrey. Vydal se dolů ze stejného místa a co možná nejlépe se držel prohlubní po sestřiných nohou a rukou.

„Už jsme tady!“ křikla náhle Sunday těsně předtím, než došlápla na svažující se bok tanku. „Přišli jsme tě zachránit!“

„Co říká?“

Poprvé se zdálo, že ho bere vážně. „Ty ho pořád neslyšíš?“

„Já nic nepředstírám, sestro.“

„Říká: ,Pojďte rychle, prosím. Potřebuji vaši pomoc.‘“

Geoffreye napadla praktická otázka: „Svahilsky?“

„Ano,“ přisvědčila Sunday, ale skoro stejně rychle dodala: „Myslím. Proč by to neměl říkat svahilsky?“

To už stála na tanku oběma nohama a udělala krok doprava. Našlapovala s rozvahou provazochodkyně. Geoffrey přerušil sestup a sotva se odvažoval dýchat, aby nenarušil svah a oba se i s tankem nesvezli v proudu bahna na dno prohlubně.

„Ještě to říká?“

„Ano,“ potvrdila Sunday.

„Už by tě měl slyšet, když jsi tak blízko.“

Sunday rozpřáhla ruce a spustila se na kolena. Zaťukala na pancíř tanku, jednou, podruhé. Geoffrey se odhodlaně nadechl a úzkostlivě pokračoval v sestupu. Dřevěné letadélko stále držel v jedné ruce vysoko nad hlavou.

„Neodpovídá. Jenom říká pořád totéž.“ Sunday jednou rukou sáhla po klobouku a nasadila si jej. „Bolí mě hlava. Je moc horko.“ Zabouchala na tank znovu, tentokrát rázněji. „Hej!“

„Podívej se,“ upozornil ji Geoffrey.

Tam, kde Sunday zaklepala, se s tankem dělo něco divného. Rozběhly se z toho místa barevné vlnky: růžové, zelené, modré a zlaté. Kvapně zmizely z dohledu pod zemí. Vrátily se v podobě jednotónově barevných skvrn, jež se šířily jako kaňky, ale navzájem se nemísily. Barvy zamrkaly a zapulzovaly a nakonec se ustálily na stejných blátivě červených tónech, jakými se vyznačovalo okolí tanku.

„Už bychom měli jít,“ prohlásil Geoffrey.

„Nemůžeme ho opustit.“ Sunday přesto vstala.

Geoffrey se zastavil tam, kde byl, rád, že sestra přišla k rozumu. Srdnatě se zapřel ve svahu, připraven podat jí ruku, až se ocitne na dosah.

Jenže Sunday se teď chovala nějak podivně. „To bolí,“ zamumlala nezřetelně a položila si ruku na čelo.

„Pojď nahoru,“ naléhal. „Už bychom měli jít domů.“

Sunday stále balancovala na svažujícím se boku tanku a hleděla na něj. Celé tělo se jí drobně, ale rychle třáslo. Pokoušela se něco ze sebe vypravit.

„Sunday!“

Pozpátku spadla z tanku, dopadla na svah a skutálela se na zem, samá vlající končetina a poskakující klobouk. Zastavila se až na rozbahněném dně prohlubně, s rozhozenýma rukama a nohama a s obličejem v blátě.

Jediné, co Geoffrey dlouhou chvíli dokázal, bylo zírat. Přemýšlel, jestli si nepolámala nějaké kosti. Potom si matně uvědomil, že sestra možná nemůže dýchat.

Poodlezl stranou, aby se ze sesuvu dostal na dosud pevnou zemi porostlou trávou a keři. Měl dost duchapřítomnosti na to, aby zvedl manžetu k ústům a stiskl tlačítko, které mu umožňovalo mluvit s usedlostí.

„Prosím!“

Memphis odpověděl brzy. Měl hluboký a zvučný hlas a mluvil pomalu: „Copak je, Geoffreyi?“

Slova se z něj jen sypala. „Prosím, Memphisi. Já a Sunday jsme šli na průzkum a našli jsme tady díru v zemi a po deštích se tady sesunula zem a vyčuhuje tam ven tank.“ Odmlčel se, aby se nadechl. „Sunday se pokoušela pomoci chlapci uvnitř. Ale potom ji rozbolela hlava a spadla z tanku a teď leží na zemi a nevidím jí na obličej.“

„Okamžik, Geoffreyi.“ Memphis to pronesl neuvěřitelně klidně a bez překvapení, jako by takový vývoj dne víceméně očekával. „Ano, už vidím, kde jste. Sejdi k sestře a otoč ji tak, aby ležela na boku, ne na obličeji. Ale dávej si při slézání velký pozor. Zakrátko budu u tebe.“

Memphisova věcná odpověď nějak dokázala zmenšit Geoffreyův strach. Připadalo mu to jako věčnost, ale konečně se jeho boty dotkly rozbahněné země dole a mohl se dočvachtat k sestře.

Neležela obličejem ve vodě – spočívala jím na vyvýšeném suchém drnu a ústa a nos měla volné – ale stále se třásla. Mezi rty jí vybublávala pěna.

Ve vzduchu nad nimi něco zabzučelo a Geoffrey pozvedl krempu klobouku. Byl to vířivý stroječek ne větší než nehet jeho palce.

„Vidím vás,“ promluvil z Geoffreyovy manžety Memphis. „Teď udělej, co ti řeknu. Přetoč svou sestru. Budeš potřebovat velkou sílu.“

Geoffrey si klekl. Nechtěl se na Sunday dívat příliš zblízka, když se tak třásla a pěnila.

„Buď statečný, Geoffreyi. Tvoje sestra má nějaký záchvat. Musíš jí teď pomoci.“

Odložil dřevěné letadélko na zem, aniž by se staral o to, že bláto potřísnilo červený nátěr. Vtlačil ruce pod Sundayino tělo a pokusil se s ní pohnout. Divoký třes ho poplašil.

„Opři se do toho vší silou, Geoffreyi. Nemohu ti pomoci, dokud tam nedorazím.“

Zasténal námahou. Možná sebou hodila tak, aby jeho úsilí napomohla, ale se škubnutím se konečně uvolnila z bláta a už neležela obličejem k zemi.

„Geoffreyi, dobře poslouchej. Sunday má z nějakého důvodu problém s hlavou a její manžeta podle všeho nereaguje správně. Musíš jí povědět, co má dělat. Posloucháš?“

„Ano.“

„Dvě červená tlačítka, na každé straně jedno. Musíš je zmáčknout obě současně.“

Jejich manžety byly podobné, ale ta jeho neměla ta dvě červená tlačítka. Ta přibyla až po jejích desátých narozeninách, což znamenalo, že mají něco společného s věcmi, které jí neuropraktikové vložili do hlavy a které on ještě neměl.

Zvedl její ruku, s námahou se ji pokusil udržet v klidu a snažil se palcem a ukazováčkem obejmout manžetu.

Bylo to obtížné. Neměl dost velkou ruku.

„Co se stane, Memphisi?“

„Nic špatného.“

Červená tlačítka kladla větší odpor než modrá na jeho manžetě. Po chvilce paniky si uvědomil, že na to bude potřebovat obě ruce. I tak to šlo ztěžka. Napoprvé je nejspíš nezmáčkl dost silně, protože se nic nestalo. Ale zkusil to znovu vší silou a Sundayin záchvat jako zázrakem okamžitě přešel.

Jenom tam ležela.

Geoffrey seděl u ní a čekal. Dýchala, to viděl. Oči teď měla zavřené, a přestože vypadala méně živě, než když stála nahoře na tanku a dívala se na něj, nějakým nedefinovatelným způsobem dospěl k přesvědčení, že se vrátila.

Položil sestře ruku na čelo, ucítil, jak jí z pokožky sálá horkost, a zvedl oči k nebi.

Memphis dorazil brzy nato. Zůstal s aerokabinou viset nad prohlubní, podíval se dolů a potom sklouzl s letounem stranou, zpátky za stromy, které proláklinu lemovaly. Aerokabina byla tak tichá, že Geoffrey musel namáhat sluch, aby rozeznal slábnutí zvuku motoru, když přistála mimo dohled.

Asi o minutu později se na vrcholu svahu objevil Memphis osobně. Po kratičkém zaváhání napůl sklouzl, napůl seběhl dolů po svahu a mával přitom rukama, aby udržel rovnováhu. Když došel k Sunday, dotkl se rukou jejího čela a pak prozkoumal manžetu.

Geoffrey pozoroval jeho výraz. „Bude v pořádku?“

„Myslím, že ano, Geoffreyi. Provedl jsi to dobře.“ Memphis se ohlédl po tanku, jako by si jej teprve teď všiml. „Jak blízko se k němu dostala?“

„Stála na něm.“

„Je to zlý stroj,“ vysvětlil Memphis. „Kdysi tady zuřila válka, jedna z posledních v Africe.“

„Sunday říkala, že v tanku je chlapeček.“

Memphis ji zvedl ze země a nesl ji v náručí. „Dokážeš sám vyšplhat po svahu nahoru?“

„Myslím, že ano.“

„Musíme dopravit Sunday zpátky do usedlosti. Bude v pořádku, ale čím dřív ji prohlédne neuropraktik, tím lépe.“

Geoffrey se hnal napřed, rozhodnutý ukázat, že se o sebe umí postarat. „Ale co bude s tím chlapečkem?“

„Ten neexistuje. V tom tanku není nic než další stroje, z nichž některé jsou velmi chytré.“

„Tohle není první tank, který jsi viděl?“

„Ne,“ přiznal Memphis opatrně. „První ne. Ale když jsem naposled viděl nějaký v pohybu, byl jsem ještě hodně malý.“ Geoffrey se ohlédl a postřehl Memphisův rychlý úsměv. Očividně si nepřál, aby Geoffreye pronásledovaly zlé sny o zabijáckých strojích slídících po Zemi. „Dnes už jsou pryč, až na pár zbylých, pohřbených v zemi jako tenhle.“

Teď už stoupali do svahu. „Jak by mohl uniknout?“

Memphis se zastavil, aby nabral dech. Udržovat rovnováhu, když nesl Sunday, muselo být namáhavé. „Stroj s umělou inteligencí vycítil přítomnost stroječků, těch, které má Sunday v hlavě. Vypracoval způsob, jak s nimi mluvit a jak přimět Sunday, aby si myslela, že slyší někoho volat.“

Představa, že stroj obelstil jeho sestru – obelstil ji tak přesvědčivě, že málem přesvědčila i Geoffreye – stačila na to, aby ho zamrazilo, i když se celý zpocený lopotil do svahu.

„Co by se stalo, kdyby nespadla?“

„Tank se ji mohl pokusit přesvědčit, aby mu pomohla. Nebo se mohl pokusit využít nějakou hlubší zranitelnou stránku. Ať už udělal cokoliv, způsobilo to tvé sestře záchvat.“

„Ale ten tank je moc starý a Sundayiny stroječky jsou hodně nové. Jak je mohl obelstít?“

„Hodně staré věci jsou někdy chytřejší než hodně nové věci. Nebo aspoň záludnější.“ Nyní stoupali rovnoměrně a blížili se vrcholu svahu. „Proto jsou zakázané, nebo přinejmenším velmi důkladně kontrolované.“

Geoffrey se ohlédl se zvláštní směsicí strachu z té napůl pohřbené věci a soucitu s ní.

„Co se s tankem stane?“

„O ten se postarají,“ řekl Memphis tiše. „Prozatím se musíme postarat o tvou sestru.“

Dosáhli rovného terénu. Mezi stromy se vinula úzká stezka. Geoffrey si jí nevšiml, když sem přicházeli, ale ze vzduchu musela být jasně zřetelná. Vydali se po ní k aerokabině, jež čekala mimo dohled.

„Bude v pořádku?“

„Pochybuji, že by jí to příliš uškodilo. Je dobře, že jsi tam byl a mohl stroječky vypnout. Á.“ Memphis se bez varování zastavil.

Geoffrey zůstal stát vedle něj. „Něco je se Sunday?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG