PÁD DO HLUBIN

Přeložila Jana Jašová

Amber Cowie: Pád do hlubin

Text copyright © 2018 by Amber Cowie

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2020

ISBN 978-80-249-4103-5

Benovi, mému jedinému.

Morgan, mé stálici.

Kim, mé duši.

PROLOG

Červen 1992

Večer před výletem naší sedmé třídy k vodopádům Rapid Falls, podle nichž se jmenuje celé městečko, za mnou přišel do pokoje táta. Nechodil ke mně moc často, a už vůbec ne proto, aby si promluvil o mrtvých dívkách, takže si přesně vybavuju, jak vyslovil moje jméno. Jeho hlas zněl jako dveře, které mám otevřít.

„Caro? Máš chviličku?“

Přikývla jsem a ucouvla, aby mohl dál. Vlezla jsem si zpátky do čela postele a zavřela ohmatanou knížku. Táta na chvíli zaváhal a pak se posadil. Jeho neznámá tíha způsobila, že mi vlastní postel připadala divná, téměř jako by ztratila rovnováhu. Odkašlal si.

„Chci si s tebou o něčem promluvit. Zítra je moc důležité, abys na sebe byla opatrná. Žádné vylomeniny, rozumíš?“

Přikývla jsem, aniž jsem přesně věděla na co.

„Ten rok, kdy k vodopádům jela moje třída, tam došlo… k nehodě.“

„Co se stalo?“ vyhrkla jsem. Táta se nad mou dychtivostí zatvářil užasle, jeho výraz se změnil v ostražitý. Lekla jsem se, že jsem ho svou naléhavostí odradila. I ve třinácti jsem věděla, že člověk nejspíš ztratí to, po čem baží až příliš.

„Promiň,“ zamumlala jsem. Táta si zamnul bradu, než zase promluvil. Mezi jeho klouby jsem jako obvykle viděla zažranou špínu motorových olejů.

„Tenkrát tam na kraji srázu nebylo žádné zábradlí, a dneska to taky není nic moc. Kdyby se zítra někdo dostal moc blízko ke kraji, kdyby se děti začaly strkat nebo něco vyvádět, chci, abys na to hned upozornila učitelku. Je to důležité, Caro.“

„Tak jo,“ přikývla jsem pomalu. Ten výlet byl pro základní školu přechodovým rituálem, chvílí vymezující konec dětství. Naše městečko bylo moc malé na to, abychom tady měli nižší střední školu, takže výlet na konci sedmé třídy byl poslední společnou akcí, než se všichni přesunuli jinam. Myslela jsem, že mi táta přišel říct, jak je na mě pyšný, ne že mi dá školení o bezpečnosti.

Pokračoval: „Když jsme tam tenkrát dorazili, učitelka si nás moc nevšímala. Pořád nechápu proč. To ona nás měla ochránit.“ Při posledním slově se mu zlomil hlas. Napadlo mě, že zase mluví jako kluk, kterým tehdy býval.

Přikývla jsem.

Táta pokračoval: „Zapomněl jsem si lahev s vodou, a tak jsem se oddělil od ostatních a vrátil se k autobusu. Tak jsem ji uviděl. Psala si něco do bloku, možná báseň. Pořád psala básně, víš? Nevím, proč si nikdo nevšiml, že není se třídou. Byla na kraji, na té části útesu, kde se zdola zvedají větrné víry. Ten výběžek, kde stála, byl zespodu vykotlaný, bylo pod ním prázdno, ale to nemohla tušit. Snažil jsem se na ni zavolat, abych ji varoval, ale nedostal jsem ze sebe ani hlásku. Jako bych měl krk plný písku.“

Stiskl dlaně k sobě a uhýbal přede mnou pohledem.

„Podívala se na mě, a v tu chvíli se pod ní kraj útesu utrhnul.“

Táta zamrkal a pokožka kolem očí mu zvarhánkovatěla jako hliníková fólie. Když oči zase otevřel, měl je skelné, ale hlas mu zněl pevně.

„Naše učitelka asi stála hned za mnou. Nikdy nezapomenu, jak zavřískla. Byl to jediný zvuk, který jsem slyšel. Ta dívka vůbec nevykřikla. Možná nechápala, co se stalo. Možná nevěřila, že má zemřít.“

Vyslovil to, jako by mu tahle slova vězela v hlavě od chvíle, kdy se to stalo. Ta spolužačka byla hezká, vyprávěl mi potom – měla dlouhé zrzavé

vlasy a pihy. V hlase mu zaznívalo něco, co jsem tam předtím neslyšela. Možná touha, nebo něco podobného. Ucítila jsem osten žárlivosti, když mi vyprávěl, jak ta mrtvá vypadala. Napadlo mě, jestli tátovi taky připadám tak hezká jako ona.

•

O několik let později jsem strávila večer pátráním v online archivech The Rapid Falls Times a hledala jsem její fotku. Záznamy nebyly kompletní, ale našla jsem jeden článek o tragédii doprovázený zrnitou fotkou tmavovlasé dívky s čistou pletí. Vzpomínky jsou zvláštní v tom, jak dokážou přepsat skutečnost. Táta měl ale pravdu, byla hezká. I na té zrnité fotografii celá zářila. Bylo vidět, že by z ní vyrostla dívka, která dokáže muže zničit jen svým úsměvem. Dívka, jakou bývala má sestra.

Novinový článek potvrdil většinu detailů, které mi táta pověděl. Stalo se to jednoho slunečného červnového dne v roce 1963. Článek citoval slova dvou dospělých, kteří tehdy děti doprovázeli, vyjádření plná smutné nechápavosti. Vedle byla otištěná sentimentální báseň o dívce, růži a včelce. Text končil vyjádřením policie, že šlo o nehodu, kterou nemohl nikdo předvídat ani jí zabránit. Nikdo se tam nezabýval tím, co dělala tak blízko u kraje srázu. Napadlo mě, jestli táta vyprávěl i někomu jinému, co viděl. V Rapid Falls jsem o ní nikdy nikoho mluvit neslyšela. Jako by na ni všichni zapomněli.

Jmenovala se Josephine – zkráceně Josie. Když jsem si přečetla tohle, sevřel se mi žaludek. Znělo to tak podobně jako Jesse, můj přítel ze střední, o němž celé město věřilo, že ho zabila má sestra. I když teď byl mrtvý už skoro dvacet let, nikdo na něj nezapomněl. Asi je to jiné, když člověka připraví o život někdo jiný. To si lidi zapamatují.

KAPITOLA PRVNÍ

Červen 2016

Na dětské pohotovosti mají vybavení, které udržuje ručičky a nožičky malých pacientů v klidu. Dívám se na svou tříletou dcerku, spoutanou jako vězeň při cestě na popraviště. Je mi na zvracení. Na rentgen pouštějí s dítětem jen jednoho rodiče a Maggie z nějakého důvodu trvala na mně. Kdyby tu byl můj manžel Rick, uklidňoval by ji nekonečnými interpretacemi písně „Malá velrybka“. Já nezpívám. Vím, že není nic, co by zaplašilo můj nebo její strach.

Rick mi zavolal, když jsem jela autem z práce. Maggie se najednou zhroutila. Byla při vědomí, ale nemohla chodit. Okamžitě ji odvezl k doktorce, která měla podezření na meningitidu a zavolala sanitku. Rovnou jsem zatočila směrem k nemocnici. V kříži mi pořád stéká panický pot.

„Mami, prosím, pojď sem.“ Její tenký hlásek plný strachu je horší než křik. Vylezu zpoza zástěny. Technik si hlasitě povzdychne a bzučení utichne.

„Už jsme skoro hotoví, madam. Prosím, ustupte.“ Z hlasu mu zaznívá podráždění. Nevšímám si ho a skloním se nad Maggie. Její vřelé hnědé oči jsou zalité slzami. Když se bojí, tolik se podobá mé sestře. Obě jsou přesvědčené, že já jim dokážu pomoct, ale to se pletou. Většinou jsem stejně bezmocná jako ony. Jen to dokážu líp skrývat.

„Já to nechci, mami. Řekni jim, ať to přestanou dělat.“

„To nemůžu, miláčku. Už jenom chviličku.“ Hrdlo se mi sevře vzlykem, který se pokouším potlačit. Snažím se pustit její ruku, ale drží mě pevně.

„Nechoď pryč. Prosím, nechoď,“ zašeptá. Přikývnu a otočím se k technikovi, volnou rukou si setřu slzu z oka.

„Pokračujte ve snímkování. Mně to nevadí.“

„Nebezpečí ozáření. Je to proti nemocničním předpisům. Prosím, ustupte za plentu.“

„Neopustím ji.“ Hlas se mi zachvěje prudkostí. Chvíli zavládne ticho, než se zase ozve bzukot přístroje.

Náhle mi dojde, že tahle slova už jsem jednou pronesla, v jiné nemocnici před téměř dvaceti lety. Personál po mně chtěl, ať nechám Annu, aby zkusila jít sama, i když zvracela bolestí jen z toho, že se měla postavit. Nemocnice mi vždycky připomínaly sestru. Byla už v tolika: nejdřív kvůli nehodě a pak z mnoha dalších důvodů. Jsem ráda, že se tady o mou dceru starají líp než v těch jiných nemocnicích tenkrát o Annu, i když má sestra i má dcera se v mnohém chovají stejně. Obě mají divoké záchvaty vzdoru, na otázky odpovídají mrzutě, odmítají vyhovět přímým pokynům. Maggie její chování odpouštějí, protože je maličká. Má sestra je alkoholička, která si odseděla trest za zabití. Ta s podobnou tolerancí počítat nemůže.

•

Annin problém s pitím začal v den, kdy ji před šestnácti lety propustili z vězení. Občas pít přestane, někdy i na tak dlouho, až se zdá, že by mohla vydržet… ale nikdy nevydrží. Před čtyřmi lety to vypadalo nadějně, když předtím Annino pití eskalovalo tak, že už jí máma ani nebrala telefon. Matčino rozhodnutí jsem chápala, i když já od sebe sestru takhle odstřihnout nemohla. Jednou v noci mi volal neznámý muž a oznámil mi, že Annu odvezl do nemocnice. Poranila se na hlavě a musí jí to zašít, aby se zastavilo krvácení. Když jsem tam dorazila, ten muž už byl pryč a Anna si nepamatovala, kdo to byl ani co se stalo. Ne že by na tom záleželo. Byla jsem za ten telefonát zvláštním způsobem vděčná. Potřebovala jsem si s Annou promluvit, ale děsila jsem se toho. Zrovna jsem zjistila, že jsem těhotná.

Uvažovala jsem, že jí to řeknu v autě cestou domů z nemocnice. Jenže Anna usnula. Zapnula jsem rádio, abych neslyšela tupé dunění, když jí hlava v zatáčkách narážela do okýnka. Byla moc opilá, než aby si mou velkou novinu dokázala vyslechnout, a věděla jsem, že bude lepší, když u toho oznámení bude i Rick. Tehdy se k mé sestře choval laskavěji než já. Pořád doufal.

O pár dní později jsme se sešli v jedné špinavé jídelně kus od jejího domu. Servírka nalila Anně a Rickovi do hrníčků kouřící kávu. Když chtěla nalít i mně, zavrtěla jsem hlavou. Anna se po mně podívala se zdviženým obočím. Řasy měla slepené maskarou jako lepidlem, ale otázka v jejích očích byla jasná.

„Není ti nic?“

Rick mi pod stolem stiskl ruku a já se zhluboka nadechla. „Anno, jsem těhotná.“

Pobledla.

„Oba jsme nadšení,“ dodal Rick. Otočila se k němu a pak přikývla, jako by pochopila narážku.

„No ovšem! Gratuluju.“ Zvedla hrníček, jako by nám připíjela. Po straně mu stékal hnědý čůrek.

„Díky, Anno.“

Zdálo se, že se snaží vymyslet, co ještě by na to mohla říct, a ticho mezi námi působilo, jako bych seděla u stolu s někým cizím.

„To pro tebe bude velká změna,“ vyhrkla nakonec.

A pro tebe, pomyslela jsem si.

„Ano, to bude.“ Zahloubala jsem se do menu, abych se jí nemusela dívat do očí.

„Poslyš, Anno, mám takový bláznivý nápad.“ Rickův hlas zněl vzrušeně. „Být táta bude pořádná dřina. Mám devět měsíců –“

„Sedm a půl,“ přerušila jsem ho.

„Jo, tak sedm a půl, abych se na to připravil. Potřebuju se zase dostat do formy. Chci zaběhnout maraton. Tys přece běhala, ne?“

Anna přikývla.

„Přidáš se ke mně?“

Na sestřině obličeji se zase objevil ten prázdný výraz. Napila jsem se vody, abych zamaskovala svoje rozpaky. Čekala jsem, že Anna protočí panenky, nebo ještě něco horšího. Místo toho se usmála. Připomnělo mi to její výraz, když probíhala cílovou páskou.

„Tak jo. Jdeme do toho.“

„Jo!“ Rick zapumpoval pěstí ve vzduchu.

„Přidáš se, Caro?“

Už týdny jsem se cítila vyčerpaná, ale na manžela a sestru jsem se usmála. V žádném případě nemůžu ty dva nechat trénovat samotné.

„Budu chodit, když vy budete běhat. Vždycky to někde otočíte a cestou zpátky mě zase naberete.“

Dohodli jsme se, že se taky budeme pravidelně scházet na snídani, každou neděli. Pár měsíců po zahájení tréninku, když mě začaly trápit ranní nevolnosti, jsem viděla na sestřině obličeji záři, jakou jsem si u ní pamatovala, když na střední škole chodila na tréninky přespolního běhu. Běhala denně, i když nám Rickův rozvrh dovoloval chodit jen pětkrát v týdnu. Anna pokračovala, i když nás oba Rickovo staré zranění kolene a moje nevolnosti přiměly skončit. Ulevilo se mi, když to Rick vzdal. Snažila jsem se přijít na to, jak to říct, ale ty tréninky nám ukusovaly až moc času ze společných večerů. Když Anna běžela svůj první závod na deset kilometrů, fandili jsme jí s Rickem od postranní čáry. Sice jsem to nevyslovila, ale přemítala jsem, jestli Anna oslaví svoje vítězství pitím.

Neudělala to, vydržela abstinovat. Další měsíc se přihlásila na půlmaraton a uběhla ho. Pak na maraton, a ten uběhla taky. Pozvali jsme ji k nám na barbecue, abychom jí pogratulovali. Když seděla u venkovního stolu na zadní terase, celá zářila. Ani jsem si nepamatovala, kdy naposledy jsem ji viděla tak šťastnou.

„Běhání mi změnilo život, lidi.“

Tehdy už jsem byla obrovská a nemohla jsem si pomoct, abych si neprohlížela její štíhlé tělo. Byla jsem ráda, že Rick si toho zřejmě nevšímá. Vypadal, že se soustředí na prskající maso na grilu.

„To je super,“ prohodila jsem.

„Když běhám, nemám chuť pít.“

Trochu překvapeně jsem se usmála a cinkla svou skleničkou sodovky s brusinkovou šťávou o její. Připadalo mi to jako dobré znamení, že Anna konečně uznala svou závislost na alkoholu. Bylo jí dvaatřicet. Pořád ještě měla čas vzít to za správný konec.

„Já to věděl!“ zajásal Rick, když otočil steak. Takže nás přece jen poslouchal. „Endorfiny jsou vždycky lepší než chlast.“

Zasmála jsem se.

„Vlastně je to pravda,“ mínila Anna. „Díky, Ricku. Bez tebe bych to nezvládla.“

Cítila jsem, jak se ve mně něco pohnulo, když jsem viděla, jak se můj manžel kření na mou sestru. Ale taky jsem se usmála.

„Už to bude?“ Vstoupila jsem mezi ně, abych se podívala na gril. Rick se obrátil ke mně s hrdým výrazem v obličeji. Viděla jsem jeho uspokojení z toho, že zachránil Annu, a věděla jsem, jak silný pocit tohle může být. Doufala jsem, že se neplete, ale cítila jsem náznak tísně. Nebyla jsem si jistá, jestli Annu někdy něco dokáže zachránit před ní samotnou. V dalších týdnech jako by mi chtěla dokázat, že se mýlím. Šly jsme spolu nakupovat věci na miminko. Anna sháněla knihy o porodu a mateřství, aby se připravila na moje dítě. Nikdy jsem neměla moc blízkých kamarádek, Anna teď byla střízlivá a poprvé v dospělosti přichystaná nám pomáhat. Měla jsem málem pocit, že se na ni můžu spolehnout. Potom, pár dní před mým termínem, se mezi řečí v restauraci nenuceně zmínila o tom, že si večer po šichtě v baru dala pivo. Když mluvila, odstrčila jsem prázdný talíř a cítila jsem, jak Rickovo tělo vedle mě ztuhlo.

„Jen jedno. Hodně lidí, co tam dělají, jsou bývalí alkoholici, ale sem tam si dají jedno pivo. A absolutně to zvládají. Já to zvládnu taky.“ Anna pokrčila rameny. „V poslední době špatně spím. Pivo mi pomáhá usnout.“

„To myslíš vážně?“ Břitkost v Rickově hlase přiměla ženu u sousedního stolu, aby se podívala naším směrem. Mávla jsem na číšníka, aby nám donesl účet, a povzdychla si. Nechtěla jsem se dívat do Rickova obličeje, když mu došlo, že mé sestře nemůže pomoct. To nemohl nikdo.

Otočila jsem se k Anně, abych zabránila promluvit Rickovi. Věděla jsem, že má vztek, ale na další scénu jsem byla příliš unavená. „To je velký rozhodnutí.“

„To si jako vážně myslíš, že si zase můžeš dávat alkohol?“ zeptal se Rick ještě hlasitěji než předtím.

„Ano, to si vážně myslím.“ Anna byla klidná, jako by věřila tomu, co říká. Jako by neviděla, jak je Rick naštvaný.

„Buď opatrná, Anno.“ Dotkla jsem se Rickovy paže. „Pojď už, miláčku.“

„Caro!“ Rickova čelist byla křečovitě zaťatá, ale významně jsem si poklepala na vystouplé břicho.

„Prosím, Ricku. Promluvíme si o tom jindy.“

Prudce vydechl a vstal, aby zašel zaplatit účet. Odešel od stolu bez rozloučení. Já políbila sestru na tvář.

„Opatruj se, Anno.“

„Ty taky! Zavolej mi, kdybys něco cítila. Teď už to může přijít kdykoli,“ poučila mě.

Usmála jsem se. Tohle byl můj čas, a já nedovolím, aby mi ho zničila.

„Zavolám.“

Když jsme vyšli do slunce, Rick se ozval: „Dělá velkou chybu.“

„Možná.“

„Rozhodně. To se mi snad zdá. Proč se chce vrátit k tomu, jak žila?

Byla taková troska.“

„Nevím, Ricku. Třeba se s pitím dokáže krotit tak, aby k tomu zase nesklouzla.“

Anebo potřebuje pít, aby zapomněla na všechny ty hrozné věci, které udělala.

„To je taková škoda, Caro. Rozhodla se špatně.“

Slyšela jsem v jeho hlase, jak se cítí zrazený. Rick nesnášel lidi, co se nedovedli ovládat, a nesnášel, když ho někdo zklamal. To jsme měli společné. Ukázalo se, že jeho předpověď o Anně byla správná. Katastrofálně správná. Ta jedna sklenička ji dovedla zase tam, kde byla předtím, stáhla ji ještě hlouběji, než bych vůbec pokládala za možné. Týden po tom oznámení v restauraci se Anna objevila v nemocnici, když jsem začala rodit. Byla tak opilá, že zakopla a upadla na mou postel, až mi málem vytrhla infuzi. Ochranka ji vyvedla ven. Na nejšťastnější chvíle mého života tak padl stín hanby. Když mi položili do náruče mou novorozenou dceru, přísahala jsem jí, že nedopustím, aby se někdy cítila bezcenná.

Tři týdny po Maggiině narození se Anna připotácela k nám domů. Už ve tři odpoledne byla opilá, jak zákon káže. Bylo to poprvé, kdy viděla naši dceru. Ulevilo se mi, že Rick není doma, když se ptala, jestli si může pochovat synovečka. Všechny ty pozdní noční telefonáty a žádosti o peníze, kterými mě oblažovala od narození malé, stačily k tomu, aby se Rickova trpělivost s Annou změnila ve znechucení. Se všemi Anninými požadavky a péčí o novorozené dítě už jsem neměla sílu na to, abych si nějak poradila s tím, jak mou sestrou víc a víc opovrhuje.

Když Anna nedorazila na oslavu Maggiiných prvních narozenin, Rick mi navrhl, abych s ní přerušila kontakt. Přikývla jsem a slíbila, že o tom budu uvažovat, ale věděla jsem, že nikdy nedokážu přestat komunikovat se svou sestrou. Rick si myslel, že to s Annou chápe, jenže nemohl. Nemohl vědět, jaké to pro nás bylo, když jsme vyrůstaly v Rapid Falls. O tom jsem se přesvědčila. Rick byl dítě z města, z bohaté rodiny, vystudoval prestižní uměleckou školu. Když jsme se poznali, začal pracovat v rychle rostoucí firmě na výrobu snowboardů a skateboardů, kterou řídili jeho spolužáci ze soukromé střední školy. Pro Ricka bylo všechno snadné. Nechtěla jsem, aby věděl, jak moc jiné to bylo pro nás, vzhledem k tomu, odkud jsme pocházely, co jsme měly za sebou. Věděla jsem, že kdybych mu vyprávěla víc o Anně, odhalila bych zároveň víc o sobě. Věci, které jsem nikdy nechtěla, aby věděl. Anna se rozhodla špatně a přivolala tak na sebe strašné věci, ale já si zasloužila dobrý život. O Anně si nikdo nemyslel, že si zaslouží štěstí. Ne po tom, když vyšlo najevo, co se stalo Jessemu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

KAPITOLA PRVNÍ