The Pale Horse

Copyright © 1961 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled PLAVÝ KŮŇ

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-6681-7

Předmluva Marka Easterbrooka

Připadá mi, že jsou dva způsoby jak přistoupit k této podivné záležitosti s Plavým koněm. Vzdor tomu, co vyhlašuje Bílý král, jednoduchá cesta je svízelná. Člověk nemůže takříkajíc „začít na začátku, pokračovat až do konce a pak přestat“. Neboť – kde je počátek?

Pro historika je to pokaždé problém. V kterém okamžiku dějin ten určitý úsek historie začíná.

V našem případě můžeme začít ve chvíli, kdy otec Gorman vyšel ze svého domu za umírající ženou. Nebo před tím, jednoho večera v Chelsea.

Protože převážnou část příběhu píši sám, měl bych možná začít od tohoto místa.

První kapitola

Vyprávění Marka Easterbrooka

I.

Espreso za mými zády syčelo jako rozdrážděný had. Zvuk, který vyluzovalo, měl v sobě cosi zlověstného, neřku-li ďábelského. Napadlo mě, že valná většina pazvuků, jimž jsme dnes vystaveni, je stejné povahy. Úděsně zuřivé ječení tryskáčů křižujících oblohu, pomalý, hrozivý rachot podzemky blížící se tunelem, těžké dunění dopravy, která rozechvívá základy vašeho domu… I podružnější zvuky dnešní domácnosti, byť skýtají blahodárný účinek, chovají v sobě jakési varování. Myčky nádobí, ledničky, tlakové hrnce, úpící vysavače – „Opatrně se mnou,“ jako by říkaly, „jsem k tvým službám, ale kdybys nade mnou pozbyl vládu…“

Nebezpečný svět – to je ono, nebezpečný svět. Zamíchal jsem zpěněným šálkem, který se přede mnou objevil. Příjemně z něho zavonělo.

„Dáte si ještě něco? Máme výtečné banánové sendviče se slaninou.“

Prapodivné spojení pro mé chuťové buňky. V mých představách splývaly banány s dětstvím – anebo příležitostně flambované s cukrem a rumem. Slanina byla pro mě spojena s vejci. Ale je-li člověk v Chelsea, musí jíst, co jedí v Chelsea. Přikývl jsem k výtečnému banánovému sendviči se špekem.

Třebaže jsem v Chelsea bydlel – před třemi měsíci jsem si tam pronajal zařízený byt –, nebyl jsem v této čtvrti doma. Psal jsem knihu o určitých aspektech mogulské architektury a bylo mi zhola jedno, žiju-li v Hampsteadu v Bloomsbury, v Streathamu nebo v Chelsea. Ze svého okolí jsem vnímal jedině to, co jsem potřeboval k práci, a bylo mi lhostejné, kde právě jsem. Žil jsem ve svém vlastním světě.

Avšak ten večer mě najednou popadla nechuť k psaní, kterou znají všichni, kdo píší.

Mogulská architektura, mogulští císaři, mogulský způsob života – a všechny ty úchvatné problémy, jež to s sebou přinášelo, mi začaly připadat jako prach a popel. Co na nich sejde? A proč jsem vůbec o nich chtěl psát?

Prolistoval jsem pár stránek, znovu jsem si četl, co jsem napsal. Všechno mi připadalo špatné – nanicovatě nastylizované a nezajímavé. Ten, kdo prohlásil, že „historie je humbuk“ (Henry Ford?), měl naprostou pravdu.

S odporem jsem odsunul rukopis, vstal jsem a podíval se na hodinky. Bezmála jedenáct. Nemohl jsem si vybavit, jestli jsem večeřel… Podle toho, jaký jsem měl pocit, pravděpodobně ne. Ano, obědval jsem v Atheneu. Ale o tom už ani nevím.

Vydal jsem se na výzvědy do ledničky. Objevil jsem tam zbytek vysušeného jazyka. Nevyvolával ve mně tu nejmenší chuť. Proto jsem vyrazil na King’s Road, posléze zakotvil v espresu s rudým neonovým nápisem Luigi přes okna a nad banánovým sendvičem se slaninou jsem dumal o zlověstných náznacích dnešních zvuků a o jejich atmosférických účincích.

Připadalo mi, že všechny mají cosi společného s mými vzpomínkami z dětství na pantomimu. V oblacích dýmu vyjíždí Davy Jones ze své truhly. Z padacích dveří a z oken vystupují pekelné síly a ohrožují a vyzývají dobrou vílu nebo kohosi na ten způsob, kdo na oplátku švihne jakýmsi proutkem a bezbarvým hlasem pronáší nadějeplné fráze o konečném vítězství dobra – což byl prolog k závěrečné „písni“, jež s příběhem pantomimy neměla nikdy ani zbla společného.

Napadlo mě, že zlo asi musí být pokaždé okázalejší než dobro. Musí se prezentovat! Musí být vyzývavé a ohromující. Nejistota narušuje jistotu. A nakonec, pomyslel jsem si, stabilita pokaždé zvítězí. Stabilnost vydrží banalitu dobré víly, bezbarvý hlas, rýmovaný kuplet, ba i nicneříkající slova: „Klikatě se vine cesta do milého mého města.“ Napohled to jsou všechno ubohoučké zbraně, a přesto tyto zbraně bezpečně vítězí. Pantomima skončí jako pokaždé. Schodiště, herci po něm sestupují podle stáří, dobrá víla, křesťansky ctná a pokorná a nesnažící se být první (anebo – v tomto případě – poslední), přichází ve středu průvodu, po boku se svým byvším protivníkem, který už není hrozivým králem satanů sršícím oheň a síru, ale je to obyčejný človíček v rudých nohavicích.

Espreso mi znovu zasyčelo do ucha. Požádal jsem o další šálek kávy a rozhlédl jsem se. Moje sestra mi nepřestávala vyčítat nedostatek pozorovacího talentu, prý si nevšímám, co se kolem děje. „Žiješ si ve svém světě,“ obviňovala mě. Teď jsem si s pocitem vědomé ctnosti povšiml, co se děje. Bylo bezmála vyloučené denně se v novinách nedočíst o kavárničkách v Chelsea a o jejich majitelích a tohle skýtalo příležitost učinit si vlastní úsudek o současném životě.

Lokál tonul v přítmí, vidět bylo nevalně. Zákazníci byli vesměs mladí. Patřili, jak jsem se nejistě dohadoval, k tomu, čemu se říká byvší beatová generace. Dívenky vypadaly, jak dnešní dívky v mých očích vypadají – zanedbaně. Rovněž mi připadalo, že jsou nadmíru nabaleny. Uvědomil jsem si to, když jsem před pár týdny šel s několika přáteli na večeři. Vedle mě seděla asi dvacetiletá slečna. V restauraci bylo horko, ale ona měla žlutý vlněný svetr, černou sukni a černé vlněné punčochy a nad jídlem se z ní jen lilo. Páchla vlnou nasáklou potem a dávno nemytými vlasy. Podle mých přátel byla prý náramně hezká. Ne tak pro mě! Choval jsem jedinou touhu – hodit ji do vany s horkou vodou, vrazit jí mýdlo a přimět ji, aby se vydrbala. Což pouze dokládá, jak jsem se oddálil dnešní době. Možná je to tím, že jsem dlouho žil v cizině. S jistým potěšením jsem si vybavil Indky s překrásně svinutými havraními vlasy, jasné barvy půvabně vlnících se sárí, rytmické pohupování těl při chůzi…

Z těchto příjemných vzpomínek mě vytrhl hluk. U vedlejšího stolku se začaly hádat dvě mladé ženy. Mladíci, kteří byli s nimi, se marně pokoušeli je uklidnit. Zničehonic na sebe začaly ječet. Jedna vrazila té druhé facku, ta ji zase strhla ze židle. Rvaly se jako domovnice, hystericky si nadávaly. Jedna byla rozčepýřená rudovláska, druhá blondýna se zplihlými dlouhými vlasy.

Třebaže jsem ty nadávky slyšel, nechápal jsem příčinu hádky. Od druhých stolů se ozývaly výkřiky a pískot.

„Do toho! Lou, majzni ji!“

Majitel kavárničky, štíhlý, taliánsky vypadající chlapík s kníry, kterého jsem pokládal za Luigiho, zasáhl od barového pultu čistou londýnštinou:

„Hele – nechte toho – nechte toho! Navalí se mi sem celá ulice. Navezou se sem poldové. Říkám vám, skončete s tím.“

Nicméně zplihlá blondýnka držela rudovlásku za pačesy, zuřivě jí lomcovala a vřeštěla:

„Jsi sprostá děvka, co přebírá mužský!“

„Ty flundro jedna!“

Luigi spolu s oběma zrozpačitělými mladíky děvčata od sebe odtrhli. Ve světlovlásčině hrsti zůstal pořádný chumel zrzavých vlasů. Bujaře je zdvihla nad hlavu, než je pustila na podlahu.

Dveře z ulice se rozlétly, na prahu stanul modře oděný orgán a majestátně pronesl podle předpisu:

„Co se tu děje?“

Před nepřítelem se okamžitě utvořila jednotná fronta.

„Jenom trochu srandy,“ řekl jeden z mladíků.

„Jo,“ potvrdil Luigi, „jen taková kamarádská legrace.“

Nohou nenápadně odkopl chomáč vlasů pod nejbližší stolek. Zápasnice se na sebe farizejsky usmívaly.

Policista se pln podezíravosti rozhlédl.

„Jsme zrovna na odchodu,“ pronesla sladce blondýnka. „Pojď, Dongu.“

Náhodou se zdvihlo i několik dalších lidí. Orgán je přísným zrakem sledoval. Jeho výraz říkal, pro tentokrát to přehlédneme, nicméně posvítíme si na ně. A loudavě se vzdaloval.

Mladík, který provázel rudovlásku, zaplatil.

„Jste v pořádku?“ optal se Luigi dívky, která si uvazovala na hlavu šátek. „Lou vám dala zabrat, vyrvala vám pačesy i s kořínkama.“

„To nic,“ utrousila nonšalantně dívka. Usmála se na něho. „Nebolelo to. A tu rvačku mi, Luigi, promiňte.“

Odešli. Kavárnička najednou osiřela. Zalovil jsem v kapse pro drobné.

„Je to bezva holka˝,“ utrousil uznale Luigi, když za nimi zaklapávaly dveře. Chopil se smetáku a kopu rudých vlasů smetl za pult.

„Muselo to náramně bolet,“ podotkl jsem.

„Já bych řičel na plný kolo,“ připustil Luigi. „Ale copak Tommy, to je ostrá holka.“

„Znáte ji dobře?“

„Samo, že znám, bejvá tu málem večír co večír. Tuckertonová, Thomasina Tuckertonová, jestli toužíte znát celý její jméno. Ale tady ji nepojmenujou jináč než Tommy Tuckerová. A je solidně podložená prachama. Její táta jí odkázal pěkný jmění a víte, co s ním dělá? Nakvartýruje se do Chelsea, do nějakýho doupěte u Wandsworth Bridge, a poflakuje se s partou podobnejch zajíců. To byste nevěřil, polovina z nich má prašule. Mohli by mít pomyšlení. Bydlet v Ritzu, kdyby si zamanuli. Ale kdepak, jim připadá, že právě takhle se rozšoupnou. Člověku to nejde na mozek.“

„Vy byste si to představoval jinak?“

„Mám přece rozum,“ prohlásil Luigi. „Mně to ovšem aspoň sype.“ Vstal jsem a na odchodu se zeptal, kvůli čemu se strhla ta hádka.

„Ale Tommy přebrala tý druhý kluka. Věřte mi, že ten chlápek nestojí za takovou rvačku.“

„Ta druhá si patrně myslí, že za to stojí,“ podotkl jsem.

„Copak Lou, je příšerně romantická,“ poznamenal Luigi shovívavě.

O romantice jsem měl jinou představu, přešel jsem to však mlčky.

II.

Asi o týden později mne v Timesech v rubrice „Úmrtí“ upoutala tato zpráva:

2. října zemřela v amberleyské nemocnici ve věku 20 let Thomasina Anna Tuckertonová, jediná dcera zesnulého Thomase Tuckertona, Esq., z Carrington Park, Amberley, Surrey. Pohřeb soukromý. Od květinových darů se upouští.

Žádné květiny pro ubohou Tommy Tuckerovou, už se v Chelsea nerozšoupne. Na okamžik mě zachvátil soucit s Tommy Tuckerovou. Ale koneckonců, řekl jsem si, jak mohu vědět, že můj názor je správný? Kdo jsem, abych mohl prohlašovat, že to byl zmarněný život? Možná právě můj život, můj tichý život vědce ponořeného do knih, odtrženého od světa, je zmarněný. Zprostředkovaný. Mohu snad poctivě říct, že si užívám? Absurdní nápad! Pravda ovšem je, že si ani nechci vyhazovat z kopýtka. Ale co když bych možná měl? Neslýchané a ne moc vábné pomyšlení.

Pustil jsem Tommy Tuckerovou z hlavy a vrhl se na vyřizování korespondence. Nejdůležitější byl dopis od mé sestřenky Rhody Despardové, v němž mě žádala o laskavost. Chopil jsem se toho, neboť jsem onoho rána neměl ani pomyšlení na práci, a tohle byla báječná výmluva, proč práci odložit.

Vyšel jsem na King’s Road, stopl si taxíka a dal se zavézt k sídlu své přítelkyně, k paní Ariadně Oliverové.

Paní Oliverová byla známá autorka detektivních románů. Měla služebnou Milly, správnou dračici, střežící svou velitelku před útoky vnějšího světa.

Ani jsem nevyslovil otázku, jen jsem tázavě povytáhl obočí. Milly prudce pohodila hlavou.

„Radši jděte, pane Marku, rovnou nahoru,“ řekla. „Ta má zas dneska náladu. Třeba ji z toho dostanete.“

Vystoupil jsem o patro výš, lehce zaklepal na dveře a vstoupil, aniž jsem vyčkal na vyzvání. Pracovna paní Oliverové byla prostorná, na tapetách hnízdilo v tropickém listoví exotické ptactvo. Paní Oliverová se plížila po místnosti ve stavu zřejmě hraničícím se šílenstvím a promlouvala sama k sobě. Bez zájmu na mě vrhla kradmý pohled a pokračovala v plížení. Její oči těkavě bloudily po stěnách, z okna ven, ob tu chvíli se patrně v jakýchsi křečovitých mukách přivíraly.

„Proč jenom,“ vyzývala paní Oliverová vesmír, „proč ten idiot nevyklopí hned, že toho kakadu viděl! Proč by to neřekl? Nemohl ho nevidět! Ale když to řekne, všechno tím pokazí. Musí to být něco… musí…“

Zaúpěla, prsty pročísla své nakrátko ostříhané šedé vlasy a zuřivě je sevřela. Pak se na mě zahleděla, náhle mě zaznamenala a řekla: „Ahoj, Marku. Já se zblázním.“ A pokračovala v bědování. „A potom je tady Monica. Čím se ji snažím udělat roztomilejší, tím víc mě dráždí… Taková hloupá husa… Samolibá! Monica… Monica. Asi jí nesedí jméno. Nancy? Nebylo by případnější? Joan? Každá se vždycky jmenuje Joan. Nebo Anne. Susan? Susan jsem už měla. Lucia? Lucia. Lucii bych si dokázala představit. Rudovláska. Svetřík s kulatým výstřihem… Černé kalhoty. Musí mít černé punčochy.“

Tenhle chvilkový záblesk dobré nálady zastínilo vědomí problému s kakadu a paní Oliverová se znovu počala zoufale plížit, mechanicky brala předměty ze stolu a přenášela je jinam. Pečlivě zasunula pouzdro na brýle do lakované kazety, v níž už vězel čínský vějíř, načež hluboce vzdechla a řekla:

„Jsem ráda, že jste to právě vy.“

„To je od vás velice milé.“

„Mohl by to přeci být kdokoli. Nějaká pitomá ženská, která chce, abych někde otvírala bazar, nebo pojišťovák kvůli přihlášení Milly – přičemž to Milly kategoricky odmítá, anebo instalatér – ale to by bylo příliš velké štěstí, že? Taky by někdo mohl přijít kvůli interview – klást trapné a pokaždé stejné otázky. Co vás přimělo, abyste začala s psaním? Kolik knih jste už napsala? Kolik vyděláváte a tak dále, a tak dále. Nikdy nevím, co odpovědět, a vypadám jako pablb. Ne že by to vadilo, protože se stejně z toho kakadu zblázním.“

„Něco neklape?“ pravil jsem účastně. „Neměl bych raději odejít?“

„Ne, neodcházejte. Aspoň mě rozptýlíte.“

Bez mrknutí jsem přijal tuto pochybnou poklonu.

„Nechcete cigaretu?“ zeptala se pohostinně, ale duchem stále nepřítomná. „Měly by tu být. Podívejte se na psací stroj.“

„Děkuji, mám. Nabídněte si mou. Vlastně vy přece nekouříte.“

„Ani nepiji,“ řekla paní Oliverová. „Bylo by lepší, kdybych kouřila a pila. Jako američtí detektivové, ti mají vždycky po ruce v zásuvce na límečky půllitr režné. Víte, Marku, nedokážu pochopit, jak může někdo ve skutečném životě uspět s vraždou. Připadá mi, že v okamžiku, kdy spácháte vraždu, je celá záležitost náramně průhledná.“

„Nesmysl. Vy jste jich už spáchala hory.“

„Aspoň padesát,“ řekla paní Oliverová. „Cožpak o to, někoho zavraždit je snadné a jednoduché. Mnohem horší je pak vraždu zamaskovat. Nastrojit – že by to měl být někdo jiný než vy. Na dálku to na vás každý pozná.“

„Ne v hotové knize.“

„Ale jakou to dá dřinu,“ zachmuřila se paní Oliverová. „Vykládejte si, co chcete, není přirozené, aby na místě, kde je zavražděn právě pan B, bylo pět šest lidí a všichni měli motiv k zavraždění pana B – leda by pan B byl naprosto nesnesitelný, jenže v tom případě je zase všem lhostejné, jestli je nebo není zavražděný, a nikdo si ani v nejmenším neláme hlavu, kdo to spáchal.“

„Chápu, co máte na mysli,“ podotkl jsem. „Nicméně, když jste to padesátkrát zdárně zvládla, dokážete si s tím poradit i tentokrát.“

„To si taky říkám,“ přitakala paní Oliverová, „neustále si to opakuji, ale nevěřím tomu a v tom jsou právě ta muka.“ Znovu se chytla za hlavu a rvala si vlasy.

„Zadržte,“ vzkřikl jsem, „vytrháte si je.“

„Houby,“ řekla paní Oliverová. „Vlasy drží. Ačkoli když jsem ve čtrnácti letech dostala spalničky, po vysokých teplotách mi vypadaly. Prostě hrozné. A narostly mi teprve po půl roce. Pro děvče je to kruté, dívky si na vlasech náramně zakládají. Zrovna včera jsem si na to vzpomněla, když jsem byla v nemocnici navštívit Mary Delafontainovou. Padaly jí vlasy jako tehdy mně. Povídala, že si, hned jak se uzdraví, musí opatřit příčesek. Myslím si, když je vám šedesát, že máte nepatrnou naději, aby vám vlasy znova vyrašily.“

„Onehdy večer jsem viděl, jak jedno děvče rve druhému vlasy,“ řekl jsem. Uvědomil jsem si, že se mi do hlasu vloudila jakási hrdost, jako někomu, kdo se v životě vyzná.

„Do jakých pozoruhodných míst míří vaše kroky?“ zeptala se paní Oliverová.

„Tohle se stalo v kavárničce v Chelsea.“

„Chelsea!“ podivila se paní Oliverová. „Tam jsou takové mely na denním pořádku. Beatnici a sputnici a co já vím, kdo ještě. Moc o nich nepíši, obávám se, že bych nezvládla jejich slang. Člověk se má držet svého kopyta.“

„A to je?“

„Turisté na jachtách a horských chatách, jak to vypadá v nemocnicích, farní sbory, sociální péče, aukce, hudební slavnosti, děvčata z obchodů, různé výbory, posluhovačky, mladíci a dívenky, kteří se v zájmu vědy potloukají světem, a prodavači –“

Odmlčela se, aby se nadechla.

„Zdá se mi to dost široká paleta,“ řekl jsem.

„Přesto byste mě do nějakého podniku v Chelsea mohl někdy vzít, abych si rozšířila obzor,“ zatoužila paní Oliverová.

„Kdykoliv budete chtít. Třeba dnes večer?“

„Dneska večer nemohu. Mám spoustu práce s psaním, anebo spíš starosti, že mi psaní nejde. To je na psaní nejúmornější – ačkoli vlastně všechno je únavné kromě okamžiku, kdy dostanete ten báječný nápad a nemůžete se dočkat, až začnete. Povězte mi, Marku, řekl byste, že je možné někoho zabít na dálku?“

„Na dálku? Co tím myslíte? Stisknout knoflík a vyslat smrtící radioaktivní paprsek?“

„Kdepak, žádnou fantastiku. Mám na mysli,“ pochybovačně se odmlčela, „vlastně mám na mysli černou magii.“

„Voskové figuríny se špendlíky?“

„Voskové figuríny jsou přežitek,“ řekla s pohrdáním paní Oliverová. „Ale v Africe nebo v Západní Indii se přiházejí podivné věci. Co chvíli na to narážíte. Stačí, aby se domorodec stočil do klubíčka, a je mrtev. Voodoo… rozumíte přece.“

Odpověděl jsem, že se to v dnešní době větší měrou připisuje síle sugesce. Oběť se doslechne, že medicinman přikázal, aby zemřela – a další už je pak dílem podvědomí.

Paní Oliverová si odfrkla.

„Kdyby mně někdo naznačil, že jsem odsouzená a mám se natáhnout a vypustit duši, dala bych si náramně záležet, jak mu zkřížit plány.“

Zasmál jsem se.

„Celá staletí vám koluje v žilách dobrá západní skeptická krev. Nemáte k tomu předpoklady.“

„Domníváte se však, že se něco takového může stát?“

„Nevyznám se v tom natolik, abych mohl soudit. Jak jste k tomu přišla? Nepíšete snad nové mistrovské dílo Vražda sugescí?“

„Ani nápad. Prověřený staromódní jed na krysy nebo otrušík mi úplně postačují. Nebo spolehlivý tupý předmět. Pokud možno žádná střelná zbraň. Střelné zbraně se mi zdají příšerně nečisté. Ale vy jste za mnou nepřišel, abychom se vybavovali o mých knihách.“

„Upřímně řečeno – ne. Moje sestřenice Rhoda Despardová má totiž na starosti farní slavnost a –“

„Už nikdy v životě!“ prohlásila paní Oliverová. „Víte, co se stalo posledně? Uspořádala jsem akci Hra na vraždu a první, na co se narazilo, byla skutečná mrtvola. Dodnes jsem se z toho nevzpamatovala.“

„Tentokrát nepůjde o žádné pátrání. Nebude se po vás chtít nic víc, než abyste se uvelebila do stanu a podepisovala své knihy – pět šilinků za jednu.“

„Hm –“ zaváhala paní Oliverová. „To zní přijatelně. Slavnost bych zahajovat nemusela? Ani pronášet nějaké nesmysly? Ani si nasadit klobouk?“

Ubezpečil jsem ji, že po ní nikdo nic podobného žádat nebude.

„A netrvalo by to déle než hodinku dvě,“ chlácholil jsem ji. „Potom by měl přijít na pořad kriketový zápas. Možná tanec dětí. Nebo soutěž o nejlepší karnevalovou masku.“

Paní Oliverová mě přerušila divokým výkřikem.

„To je ono!“ zvolala. „Kriketový míček! Pochopitelně. On ho uvidí z okna… je odpálený a letí… a to odvede jeho pozornost – a následkem toho se vůbec o kakadu nezmíní! To je náramné, Marku, že jste se tady objevil. Byl jste ohromný.“

„Já vám nerozumím –“

„Ani snad nemůžete, ale vím, co říkám,“ opáčila paní Oliverová. „Je to kapánek složité a nechci ztrácet čas vysvětlováním. Hrozně ráda jsem vás viděla, ale teďka byste už měl jít. Už už.“

„Samozřejmě. A slavnost –“

„Ještě si to nechám projít hlavou. Teď mě netrapte. Kam jsem si jenom založila brýle? Znáte přeci, jak se věci jednoduše ztrácejí…“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva Marka Easterbrooka

První kapitola Vyprávění Marka Easterbrooka