© Kristýna Freiová, 2020

ISBN 978-80-242-6537-7

MÝM RODIČŮM

„Jako bych se tu narodil a vyrostl.“

Johann Wolfgang von Goethe o Itálii

Prolog

Následoval jsem jej. Stal jsem se jeho stínem snad proto, že byl jediný, kdo mě po staletích odloučení spatřil. Pohlédl na mou pravou podobu, shlédl na mne a neodvrátil tvář, uvěřil mi, byť nemusel.

Kráčel jsem s ním ve smutečním průvodu, jenž naposledy vyprovázel ostatky švédské panovnice. Toulal jsem se s ním italskou krajinou i městy, jejichž krása mi tak dlouho unikala. Prohlížel jsem si sochy, usedal do lavic ztichlých kostelů či naopak naslouchal bohabojným slovům kněze, avšak lidským okem nespatřen, ani Laurent sám o mé přítomnosti nevěděl.

To on mne vyprovokoval, to on mi podal ruku, kterou jsem přijal bez okolků a výhrad, s vděčností. Vždyť od onoho dne, kdy se bouře proháněla nad příbytky Izraelitů, aby zahnala hloupost, omezenost a nenávist, jež jsem pomohl stvořit, aby smáčela rány umírajícího na kříži, jsem s lidskou bytostí nepromluvil. Skryl jsem se před jejich zraky, skryl jsem se sám před sebou. Skryl jsem se před vinou, před hanbou, po které jsem zároveň prahnul. Toužil jsem po vytrestání, jako by ho i tak bylo málo. Ale právě můj nový přítel, ano, začal jsem ho tak nazývat, aniž by o tom měl tušení, mě vysvobodil z tenat, do nichž jsem sám sebe uvrhnul. Nešlo o slova, jež by mi věnoval, o pohled, jakékoliv gesto, ale o jeho pouhou přítomnost. Šlo o to, co dokázal. Zatoužil jsem po tom, aby takových jako on bylo víc.

Ačkoliv přivykl panovnickým dvorům, od našeho posledního setkání nenavštívil jediný, až do onoho podzimního měsíce roku 1710. Benátská laguna přivyklá všelijakým cestovatelům, mořeplavcům a obchodníkům, politikům a panovníkům uvítala i nás. Vše náhle ztichlo, když se objevila loď plující z Bari. Jako by každý kámen v prastaré dlažbě města, každý most, každá bárka nesoucí gondoliéra, který dozpíval po generace předávanou barkarolu, pochopily, jaké pocty se jim všem dostalo.

Omámen kadidlem pod klenbou baziliky svatého Marka, přijal můj přítel novou identitu. Došlo mi, že od svého narození nikdy neslevil, i tentokrát před rodové jméno Balletti postavil titul šlechtice. Nemýlil se, naopak, jsou to právě hodnosti a tituly, jež otevírají lidská srdce a odemykají dveře a brány jinak uzamčené.

A tak ani tentokrát nezabralo markýzi Ballettimu mnoho času, aby se stal všeobecně známou osobností. Do tří týdnů jeho pobytu na adrese, jen pár ulic vzdálené od centrálního náměstí svatého Marka, ho do svých honosných příbytků zvaly přední benátské rodiny.

Ale čím byl tak výjimečný, když jsem jeho skutečné a nejpravdivější tajemství znal jen já? V Itálii pobýval již několik dlouhých let. Zvykl si na zdejší mentalitu, naučil se jazyk. Byl jiný než ostatní a oni to poznali. V té době si zvolil roli nákladně cestujícího šlechtice. Takoví jsou všude vítáni. Přesto zacházel s majetkem, který mu Kristýna odkázala, obezřetně. Ke všem se choval stejně, byl laskavý, sdílný, chápavý, velkorysý. Ve sporech se nestavěl na ničí stranu. Vše zastřešovaly jeho pohlednost a pevnost. Nehnal se za ničím, za nikým, byl tak pevný, neochvějný, a to je fascinovalo, fascinovalo je to, protože takoví nebyli a nikdy být nemohli. Zaujal tak i Giovanniho Cornera, sotva rok vládnoucího dóžete zvoleného v jednom z posledních údobí slávy Benátské republiky. Pobýval s ním nejednou a hovořil s ním dlouze. Naučil se mluvit s lidmi, tak jak bylo příhodno. Nelpěl na vlastních pravdách, přesto se jich nevzdával, jen je nikomu nenutil. Když už nebylo zbytí, promluvil v jejich duchu. Ti druzí pak jen souhlasně přikyvovali, aniž by tušili, čemu vlastně. Ale život, který vedl, začal unavovat i jeho. Jistě, duše neví, co je únava, ale ví, že do nekonečna kráčet po stejných cestách nemůže nikdo z nás.

„Zpíváte, markýzi?“

Oslovený pozoroval, snad až nepřítomně, hladinu právě dolitého vína ve sklenici dovezené z nedalekého Murana. Ač by se zdálo, že hlas hraběnky de Gergy, jejíž manžel toho času vykonával funkci královského atašé, k markýzovi doléhal z tak veliké dálky, že mu jen stěží mohl porozumět, vřele se usmál a odvětil: „Ach, hraběnko, nechtějte po mně takové věci.“

„Ale, drahý příteli, to je přece ta nejpřirozenější věc, každý člověk je zpěvákem.“

Markýz se rozhlédl po dalších pěti hostech, kteří tak jako on přijali pozvání k večeři v domě francouzského velvyslance. Všichni byli ponořeni do hovoru s pánem domu, jehož téma se už dobrou půl hodinu neměnilo. Turci a jejich troufalá rozpínavost upřímně děsili celé osazenstvo, až na velvyslancovu manželku.

„To jste řekla opravdu dojemně, madame,“ pokračoval markýz.

„A zcela si za tím stojím. Ach, markýzi, i vás jako cizince musí unavovat ty věčné politické a strategické úvahy a debaty. Oni zapomínají na to, co je teď. Vy tu snad vidíte nějakého Osmana? Já nikoliv.“

„Ani já ne, hraběnko,“ znovu se usmál její společník.

„Výborně! Zato já se naučila novou a nesmírně půvabnou barkarolu,“ položila Ballettimu ruku obtěžkanou prsteny na předloktí. Ach kolik jí jen bylo? Sotva něco přes dvacet let. Byla roztomilá ve své dětské upřímnosti. Markýz pohlédl na clavicembalo umístěné pod obrazem hořícího Jeruzaléma ve vzdálenější části salonu, kam nechal hrabě přesunout jídelní stůl.

„Zdá se, že i tentokrát dosáhnete svého,“ políbil markýz hraběnčinu ruku. Vítězoslavně se zasmála.

„Ale,“ namítl Balletti. „Nejprve si dáme to vaše sherry, co říkáte?“

Hraběnku jeho podmínka nijak nezaskočila. Zazvonila na zvonek stojící nedaleko její ručky. Livrejovaný mužík se objevil záhy. Poručila mu a posunkem vybídla svého společníka, aby ji následoval k ebenovému stolku se dvěma lenoškami namísto židlí. Zbytek společnosti jejich náhlý odchod nijak nevzrušil, dál vybraně konverzoval.

„Milý markýzi, kéž byste měl pravdu,“ položila se šlechtična na jednu z lenošek.

„Co máte na mysli, hraběnko?“ tázal se markýz a usrkl trochu sherry, které jim komorník přinesl. Musel se ale posadit, polehávání u konzumace, byť čehokoliv, mu nesvědčilo. Hraběnka ho pozorovala. „Říkal jste, že vždy dosáhnu svého.“

„Ach ano, jistě.“

„Není tomu tak,“ povzdechla si a natáhla ruku před sebe. Špičkami prstů se dotkla skleničky s likérem, který si objednala. Pak ale stáhla ruku zpět, jako by si to rozmyslela, jako by napít se nemělo žádnou cenu.

„Tak jen mluvte,“ vybídl ji markýz.

„Mám strach, veliký strach. Bojím se smrti, bojím se stáří. Často mívám pocit, ač se to nezdá, že je vše beze smyslu. Jednou zemřeme a možná že i docela brzy. K čemu pak to všechno? K čemu cokoliv?“

„Rozumím vám, hraběnko, ani netušíte jak velice.“

Úlevně se při jeho slovech usmála a on pokračoval. „Ale ta úzkost je zbytečná, je tomu tak. Pokud člověk neuvěří ve svou nesmrtelnost, nezbaví se strachu, nevymaní se z každodennosti, z myšlenek a přesvědčení svých i těch, co patří druhým, nakonec zemře, a proto trápení není na místě. Buď se se smrtí smíříme, anebo s ní budeme účinně bojovat.“

„Ale jaký účinný boj máte na mysli?“

„Snad vám k pochopení mých slov pomůže dárek, který vám zítra společně s dopisem nechám zaslat.“

„A copak to bude za dárek?“

„Nebyl by to dárek, kdybych vám vše prozradil. A teď pojďte,“ podal jí ruku, „zazpíváme si tu vaši novou barkarolu. Zpěv plaší smrt i nemoci.“

1

Laurentovy další kroky vedly tam, kam za ním jeho neviditelný přítel nemohl. Ne, že by nesměl, ale rozhodl se, že na území Palestiny už nikdy nevkročí. Snad se mu i chtěl ukázat, ano, toužil po tom, nebylo by to poprvé, ale Laurentovo rozhodnutí jej zaskočilo.

Svatá země, Svaté město! O to nešlo, mohl se volně pohybovat, kde se mu jen zachtělo, copak sám neproseděl hodiny a dny v benátských kostelích a chrámech? Chtěl, toužil jen vyzkoušet, zda se zde dá opravdu hovořit s Otcem snáze než na jiných místech, než pod otevřeným nebem.

Byla to jen hloupost, samozřejmě, neboť v kostelích pod velikými sochami a kříži, pod lomenými oblouky, v lodích, do nichž proniká světlo z barevně vykládaných oken, lidské bytosti uctívají docela jiného Boha než jeho stvořitele.

Ale přesto tu cosi bylo, něco starého, pravdivého, něco, co přišlo a přežilo společně s Ježíšovým jménem. Pociťoval zde jakousi velikost, ano i blízkost. Copak nebyly dříve chrámy? Chrámy ve tvaru pyramid? V každém z nich se skvěl veliký, monumentální trůn z mramoru. Na nich Otec sedával, každá planeta měla svůj vlastní, tak mohl být všem nablízku, tak mohl být s každým, doopravdy, upřímně, nejen jako pojem, o němž však nikdo nepochyboval. A právě to mu připomínaly křesťanské kostely, ponechávaly naději, střípky pravdy i přesto, nakolik byly ony samy soustavně naplňovány lží.

Svých četných zobrazení si nevšímal, neuváděla jej do rozpaků, nedotýkali se ho kozlí hlavy, draci a hadi, vždyť právě on zde měl tu největší moc, moc, kterou mu Ona ponechala. Ona, Temnota, Lilit, již se pokusil ovládnout, zatímco Ona vždy s jistotou ovládala jeho. V těch Božích chrámech, příbytcích se pak vysmívala jim všem, každému, kdo překročil práh.

Tím, koho lidé nazývali ďáblem, nebyl on, ale Ona. Přesto je dokázal každý s jistotou zaměnit, a proto lidská nenávist, strach a pověrčivost náležela Luciferovi, ne temné Lilitě. Na oplátku mu ponechala privilegia, moc, kterou společně odcizili Bohu. A člověk? Člověku, ať už se modlícímu ke komukoliv, ponechala naději vyprávějící příběhy o tom, že nad zlem se dá zvítězit. Když ale nikdo z lidí neví, jak zlo vypadá, opravdové zlo, jež všechny požírá, pak tu není nikdo, kdo by se mu postavil.

A proto nemohl doprovázet přítele, který o jeho náklonnosti prozatím nevěděl, do Zaslíbené země Ježíšových otců. Vždyť tam, právě tam zemřela jedna z největších nadějí lidstva na záchranu, svobodu. On sám u toho byl, nikdo však netušil, ani Nazaretský ne, že to byl právě Lucifer, kdo si Ježíšův úspěch přál nejvíce.

„Mělký hrob, říkáte si asi?“ spustil hrobník na cizince, který zavítal za hřbitovní zídku, zrovna když odhodil jednu z posledních lopat, z níž odpadávaly kusy hlíny zpět do pohřební jámy.

„Jak prosím?“ Laurent muži rozuměl, ale ještě si zvykal na mateřštinu, kterou tak dlouho neslyšel. Kostnatý mladík se hloupě usmíval. Mohl za to proutím opletený demižon, který zřejmě obdržel jako honorář za tu proklatou a nevděčnou dřinu. Také si ji poměrně ulehčil.

„Ach, pán není zdejší,“ konstatoval hrobník a celý se prohnul, když přikládal demižon k ústům, neboť byl z masivního skla a jeho ruce zesláblé prací i opilostí nebyly s to zbytek nádoby zvednout do správné výšky, aby se dostal k dalším několika hltům rudého moku. Laurent se na něj nemohl dívat, udělal několik kroků, aby mu pomohl, a jednou rukou spodek demižonu nadzvednul tak, až se opilec polil.

„Jejda! Děkuju vám, pane, ale to je škody.“

„Čípak to je?“ pohodil cizinec hlavou k jámě. Správně si přitom povšiml, že se hrob nachází až zoufale blízko hřbitovní zdi a úzkostně daleko od ostatních hrobů.

„Já, pane, nejsem hrobník, ale nikdo na ni nechtěl ani sáhnout, no a já za tohle,“ poplácal obtloustlý demižon, „udělám cokoliv.“ Šklebil se při tom a pomrkával na muže v cestovních šatech. „Takže odkud jste říkal, že jste?“

Laurent si mladíka trpělivě měřil, ale nemohl se na něj zlobit, i kdyby chtěl. Chřípí se mu roztáhlo, když nasál vůni čerstvě vykopané hlíny. Nebe temnělo už od Le Havru, když v pozdním odpoledni narazil na malebně se tvářící vesnici, rozhodl se, že zůstane, či se alespoň ukryje před bouří, před jednou z těch srpnových, co v každé části světa přicházejí odlišně.

Sílící vítr přinutil mladíka podrbat se na hlavě, jako by si nemohl vzpomenout, co mu takový vichr připomíná. Teprve když zvrátil hlavu k obloze, se rozpomněl.

„Jedu z Londýna,“ odpověděl Laurent na vesničanovu otázku.

„Jo ták. Tak to jste viděl kus světa, no a já bych viděl tu díru rád zasypanou. Hrom, aby do toho, to nestihnu, i kdyby mi čerti pomohli.“

„To stěží, ti budou mít za chvíli jiné starosti.“

Mladík už ale cizinci příliš nenaslouchal, čím dál tím víc se drbal na hlavě, nejraději by lopatu odhodil. Víno mu otupilo i tak špatný úsudek a on bolestivě přemítal o svém dalším kroku. „Zatraceně, kdyby aspoň nebyla tak těžká, divím se, že se s ní ta větev neutrhla. Kéž by! Aspoň bych teď neměl takové trápení.“

„A ten demižon,“ připomněl mu Laurent.

Mladík mu věnoval zoufalý pohled.

„Pomůžu, kde je tělo?“ nabídl se.

Mladíkovi poklesla čelist, když se k jeho uším nabídka cizího muže donesla.

„Jak? Ach tak,“ zabodl lopatu do nakupené hlíny a vydal se k malé márnici, která stála na druhé straně hřbitova, taktéž u zdi. Laurent ho následoval. Mladík otevřel dveře, zakryl si ústa, trochu se zajíkl. „Tak pojďte, pojďte, je to vražednice, to byste měl vědět.“

„Tak sem s ní, ať to stihneme.“

Chlapík se na pána ještě jednou nevěřícně podíval, pak ale jen mávl rukou směrem k tělu na márách, ke kterým někdo důvtipně přidělal dva páry kol. „Není v rakvi, jen v pytlovině.“

Laurent přikývl. Opilec si stoupl k povozu zezadu. „Zatlačím vám.“

Jeho nový pomocník se chopil vlečky a kola se líně roztočila, trochu to zavrzalo. I v přítmí umrlčí komory si Laurent povšiml, jak bezútěšně tělo v pytlovině, ovázané provazem, vypadá.

„Dítě?“ zeptal se.

Mladík přikývl, jako by to jeho společník mohl otočený zády k němu vidět. Pak mu mezi hroby podjely nohy a jeho tvář se přiblížila k mrtvole. Rázem vystřízlivěl a odplivnul si. „Jak říkáte, dítě! Zabila ho! Pak i sebe.“

„A vy jste ji vytrestali.“

Neozvalo se nic, ale Laurent stejně nic slyšet nepotřeboval. Když zastavili u otevřeného hrobu, spadlo několik prvních měkkých kapek. Společnými silami přesunuli tělo do hrobu. Opravdu byl celkem mělký, ale ouha, jen jedna lopata. Mladík se zatvářil provinile. „Tak už vás propustím, pane, mám jen jednu lopatu.“

„To vidím, takže půjdeš ty.“

„E?“ vydralo se z nedobrovolného hrobníka. Zahřmělo. Zvedl ramena a zatřásl se zimou. Opravdu se ochladilo.

„Jdi domů, zakopám ji,“ zopakoval Laurent.

„To ale nejde, pane.“

Znovu zahřmělo, to už mladík podával lopatu pánovi. „Jak je libo, pane.“

A tak Laurent osaměl. Útlé stromy kolem něj se ohýbaly. Házel lopatou, přitom se pokaždé neopomněl podívat na tělo v pytli, které se stalo jeho jediným společníkem, tělo ženy, již nepoznal, přitom by si ji dokázal představit, oslovit ji jménem. O kolika takových jen slyšel? Ale bylo to poprvé, co se nějaké z nich ocitl nablízku, ano, i po těch letech to bylo poprvé. Následoval lijavec. Voda mu stékala po koženém kabátci a crčela ze všech tří rohů jeho klobouku, přesto se nezastavil, dokud práci nedokonal. A i poté stál se skloněnou hlavou u hrobu a odříkával slova vlastních modliteb.

2

Hostinec v Saint-Étienne za městskými hradbami se skoro nezměnil, jen vývěsní štít někdo čerstvě vymaloval. Navíc už nebyl ze dřeva, teď zářil rudě a pohupoval se v podvečerním větru, který ochlazoval vedrem znavená těla měšťanů. Někdo ho opatřil letopočtem 1747, tedy byl jen rok starý.

Laurent stál ještě chvíli pod houpajícím se kusem mosazi. Uvědomil si, že tehdy před více než sto lety neměl ani tušení, jaké jméno podnik velebil, věděl jen, kde přesně se nacházel, pamatoval si jeho nízký krov, který zastřešoval přední část hostince, proto mu tehdy jako chlapci přišel útulný. Nízká střecha pak v zadnější části domu přecházela ve dvoupatrovou přístavbu, kde byly hostinské pokoje. Laurent naslouchal skřípění řetězů, na nichž byl vývěsní štít, nesoucí nápis Pod popravčím vrchem, uchycen.

Vstoupil tedy. Hostinský podomek si teprve chystal světlo, aby je pak na pokyn své velitelky v propoceném živůtku roznesl po světnici a připálil voskovicím knoty.

Laurent sejmul pokrývku hlavy. Žena za výčepem si ho okamžik měřila, měla černé, havraní vlasy, zrovna jako jeho dávná společnice. Hostinská pozorovala Laurentovu pěknou, pravidelnou tvář, cestovní kalhoty i kabátec, obojí špinavé a zmačkané, ošuntělé, a delší tmavě hnědé vlasy svázané v týle koženou širší tkanicí. Ale ani ty, ani tvář lemovaná kratšími prameny, které se nevešly do uzlu, nevypadaly, že patří poutníkovi, cestujícímu kdo ví odkud, jenž sice bude mít na zaplacení, ale nanejvýš tak na dvě noci. Nešlo jí to však do hlavy, viděla jich už hodně, stěží by se s ní mohl kdokoliv přít, ale nemohla si pomoci. Tváře jemu podobných dobrodruhů bývaly ošlehané, sluncem vysušené, vlasy špinavé. Mohl, pravda, cestoval jen krátce, ale jeho šaty tomu nenasvědčovaly. Podle nich si mohla být jistá, že v sedle strávil již několik týdnů.

Nakonec pokynula cizinci k jednomu z volných stolů. Pak hodila okem na podomka, aby pánovi připálil voskovici, která stejně jako před stovkou let stála uprostřed dubového stolu. Když se chystala odporoučet s cizincovou objednávkou pokrmu a korbele, pohlédla do jeho čisté, oholené a jasné tváře, po které přeběhl chápavý úsměv. Ještě tak, aby to byl sám ďas, napadlo ji.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

1

2