Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs

DAS GUTSHAUS

Zeit des Aufbruchs

Copyright © 2020 by Blanvalet Verlag a division of Verlagsgruppe

Random House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Jacket photo © by Shutterstock.com

Jacket design © Johannes Wiebel/punchdesign

Translation © 2020 by Libuše Staňková

ISBN  978-80-249-4226-1

Kacpar

Jaro 1995

Je tady! Enno Budde. Přesný jako hodinky – právě v půl jedenácté. Zaparkoval svůj stříbrný Opel Corsa na parkovišti pro hosty hned vedle nově zbudované inspektorské vily, které Jenny škodolibě říká „Simonovo nostalgické hnízdo“. Zůstal chvíli sedět ve voze a třídil si dokumenty.

Kacpar vstal od psacího stolu a přistoupil k oknu. Ze svého dvoupokojového bytu v podkroví panského domu měl skvělý výhled na celou usedlost – nečekaný bonus ke skromnému příbytku. Zlostně se opřel oběma rukama o parapet, který pořád ještě čekal na druhý nátěr, a přihlížel, jak exekutor pomalu vystupuje z auta s hnědou ohmatanou aktovkou v podpaží. Enno Budde byl vysoký hubený muž, šel v mírném předklonu, jako by musel čelit permanentnímu náporu větru, a když s někým mluvil, měl v koutcích úst stále omluvný úsměv. Předstíraná solidarita s chudáky, kteří buď zaplatí, nebo vykrvácejí. Exekutor z Warenu neměl problém nechat své klienty vykrvácet.

Kacpar tiše zaklel. Byl odsouzen k nečinnosti, jeho opakovaná nabídka, že se bude na projektu „Wellness hotel Dranitz“ finančně podílet, byla odmítnuta. Obě dámy, Franziska i Jenny, mezi sebe nikoho nechtějí.

„Ne, Kacpare – nepřichází v úvahu,“ dala mu předevčírem Jenny jasně na srozuměnou. „To bychom už klidně mohly přizvat jako spolumajitele Simona Strassnera.“

To srovnání ho hluboce ranilo. Simon Strassner je vyděrač, člověk, který jde přes mrtvoly, aby se dostal k penězům. Kdyby přibraly Simona jako partnera, do tří měsíců by přišly o panský dům včetně parku a jezera a Simon by se stal výlučným vlastníkem. On, Kacpar, je jeho pravý opak. Užitečný idiot, který se už skoro pět let stará o plány a vedení stavby a pobírá za to zcela zanedbatelný plat. Investoval do tohohle projektu svůj talent i své schopnosti, obětoval mu pět let života a teď, když mají nůž na krku, nechtěl nic jiného než jim vypomoct svými úsporami. Ovšemže s pojistkou jako spolumajitel. Na to by měl přece veškeré právo. Ale ne, dámy to prý ustojí samy. Paličaté jsou tyhle dranitzké ženy, ale to není nic nového pod sluncem.

Co budou mít z toho, až banky zavřou kohoutek a sídlo přijde do dražby? A kdo bude první, kdo se na Dranitz vrhne? Pan architekt Strassner pochopitelně. Při představě, že tahle pohádkově krásná usedlost, která se během uplynulých let pod jeho vedením proměnila na mnohoslibný areál, může už za pár měsíců patřit Simonu Strassnerovi, se mu zatmělo před očima. Až sem to nesmí dojít. Už dost na tom, že jim Simon postavil pod nosem tuhle kýčovitou repliku inspektorské vily a pravidelně sem jezdí, aby bral na procházku svou dceru a nacpával to ubohé dítě sladkostmi.

Kacpar ze sebe setřásl tíživé myšlenky a natáhl krk, aby na exekutora lépe viděl. Platanová alej vysazená před dvěma roky byla ještě holá, snad všechny stromy ve zdraví přečkaly zimu. Enno Budde vkročil na dlážděný, okrasnou zídkou lemovaný dvůr a zamířil přímo k pravému kavalírskému domku, do něhož se před necelým rokem nastěhovali Franziska a Walter Iversenovi. Levou přístavbu směrem k parku, v níž by Kacpar tak rád bydlel, teď obývala Jenny se svou malou dcerkou. Mladá matka s dítětem dostala přednost a on se musel spokojit s napolo dostavěným bytem v podkroví. Jenny to brala jako samozřejmost, ani se ho nezeptala.

V tuhle dobu je s malou ve školce. Vypomáhá tam kamarádce Mücke. Enno Budde to věděl – v takovém malém hnízdě, jako je Dranitz, ví každý všechno –, proto zazvonil rovnou u Franzisky Iversenové, kde měl větší šanci někoho zastihnout.

Kacpar slyšel vlčáka Falka dorážet uvnitř na dveře. Znamenalo to tedy, že Franziska otevřela a pozvala exekutora dál. Teď jí Enno Budde předloží nezaplacené faktury a soudně stanovené podmínky vyrovnání. A Franziska se později samozřejmě ani slůvkem nezmíní, co s ním vyjednala.

Kacpar rezignovaně zavrtěl hlavou a zhluboka si povzdechl. Nemohl už v bytě vydržet. Rozhodl se nechat ležet kalkulaci, na níž právě pracoval, a udělat si kontrolní obhlídku téměř dokončené restaurace. Na Bílou sobotu, která letos připadala na polovinu dubna, plánují slavnostní otevření a nejpozději začátkem června, na Letnice, chtějí zprovoznit i hotel. Včera zapojili poslední spotřebiče, přičemž došlo – jako obvykle – k potížím. Tři velké sporáky nenajely na plný výkon. Údajně nějaký problém s třífázovým proudem. Na dnes odpoledne byl objednaný elektrikář. Jestli ovšem přijede, je ve hvězdách. Byl to už třetí elektrikář, kterého zaměstnávali. Předchozí dva odešli kvůli liknavé platební morálce objednatelky. Je možné, že i tenhle třetí, který je až ze Schwerinu, už dostal echo. V tom případě to bude s otevřením v plánovaném termínu dost vachrlaté, času už moc nezbývá.

Kacpar si přehodil bundu a sešel ze schodů. Tady v podkroví bylo schodiště ještě v původním stavu, se zbytky barev a některými částmi uhnilými. Musel dávat pozor, kam šlape. To o patro níž, jež vzniklo ze starého rozvrzaného schodiště, bylo přímo umělecké dílo. Dřevo vybrousili, zpuchřelé kusy nahradili novými, vyřezávané zábradlí nechali zrestaurovat a všechno natřeli důkladně voskem. V prvním patře, kde dřív bydleli Franziska s Waltrem, vzniklo osm prostorných pokojů pro hosty s vlastním příslušenstvím a k tomu tři menší místnosti, které mají sloužit jako sklad prádla, komora na úklidové prostředky a knihovna. Všechny místnosti už jsou vytapetované, v některých ještě chybí podlahy a ani koupelny ještě nejsou všude hotové. Mobiliář bude pravý historický, je tu smlouva s jedním holandským starožitníkem, který měl v době, kdy budova patřila družstvu, ve sklepě sklad nábytku. Obchodník se mezitím přestěhoval do Neustrelitzu, kde skladuje všechny ty krásné kusy, které po revoluci skoupil za babku od nic netušících endéráků a teď je draze prodává do všech končin světa. Kacpar vyzkoušel kohoutky a sprchu ve dvou koupelnách, fungovaly bezchybně. Jen obkladači se už dva týdny neukázali a Kacpar tušil, že to bude souviset s nezaplacenými fakturami, které teď Enno Budde rozkládá Franzisce pod nosem.

Je k vzteku, že to přišlo zrovna teď, tak krátce před finišem. Jistě, restaurace by zatím mnoho nevynášela, musí zaplatit kuchaře a pomocníky, k tomu dvě dívky z vesnice jako obsluhu, ty ale vzali zatím jen na brigádu, aby šetřili náklady a byli flexibilnější. Elfie a Anke budou zatím pracovat jen na objednávku. Což by se mělo změnit v létě, kdy přijmou první hotelové hosty. S plnou penzí. Všechno už bylo připravené. Čtyři čluny s vesly a malá hotelová pláž u jezera. K tomu tři jezdečtí koně, které dal k dispozici Bernd Kuhlmann, Jennyin otec, jak se nedávno ukázalo. Perfektní rekreace pro přepracované lidi z města. I pro rodiny. V „Zooparku Müritz“ Sonji Gebauerové vznikl malý zoo koutek pro děti a naučná stezka, kde ovšem není kromě stromů a rostlin mnoho k vidění. Místní zvěř je plachá a před halasnými návštěvníky se většinou skrývá.

Ale ať tak nebo tak, všechno bylo na dobré cestě. První příjmy mohly začít plnit kasu. Bylo to k zbláznění. Nabídl Jenny a Franzisce své bankovní konto nabyté výhodným obchodováním s akciemi. Dranitzké sídlo tak mohlo být pro začátek zbaveno finančních starostí, ale dámy ho odmítly. Raději plnou parou do záhuby než podat ruku Kacparu Woronskému. Vskutku deprimující. Někdy se sám sebe ptal, proč už si dávno nesbalil kufry. V okolí je koneckonců dost vhodných objektů, které by se daly výhodně získat, sanovat a přetvořit k nějakému smysluplnému účelu. Ale Dranitz byla jeho srdeční záležitost. Snad proto, že do toho projektu už investoval tolik sil a nadšení. Možná také z jiného důvodu. Takových, o nichž raději nepřemýšlel. Nemá šanci. Jenny miluje Ulliho. A ke všemu neštěstí je to docela milý chlapík.

Schody do restaurace byly vyložené tmavě zeleným kobercem. Tady v přízemí bylo všechno nachystané na zahájení. Jídelna s velkými okny do parku, pult s pípou, rustikální nábytek, tmavě zelené polštáře na židlích a hrubé lněné ubrusy na stolech, elegantní bufet z dvacátých let a tři staré vyřezávané skříně na nádobí, skleničky a příbory. Interiér restaurace si vzala na starost Jenny a on jí byl nápomocen radou a činy. Vychutnával si čas, kdy spolu denně prohlíželi katalogy a srovnávali ceny, třikrát si společně vyjeli prohlédnout stoly a židle na místě a jednou přenocovali v hotelu v Travemünde. V oddělených pokojích pochopitelně, ale i tak bylo krásné mít dva dny jen sami pro sebe. Věděl, že ho nemiluje. Ale má ho ráda. Dokonce něco víc – dá na jeho rady. Většinou. Není všechno ještě úplně ztraceno. Jenny ho potřebuje, spoléhá na něj. A on je tu pro ni. To má velkou cenu. Na tom se dá stavět. Láska může člověka zasáhnout docela nečekaně. Tak, jak se to stalo Mücke a Kallemu. Ti dva se znali už od mateřské školky. Kalle na Mücke vždycky trpěl, ale u ní to byl pověstný blesk z čistého nebe. Pak ale se vším všudy. Teď už jsou šťastně svoji a mají dvojčata. Dvě holčičky. Mandy a Milli.

Dost už rozumování. Teď jde hlavně o hotel. Enno Budde se svými mizernými fakturami je ten nejmenší problém. Toho může Franziska ještě nějak umluvit. Zná jeho rodinu, rodiče nebo prarodiče – tak přesně exekutorovo stáří Kacpar nedokázal odhadnout. Už zřejmě jako dítě vypadal staře. Opravdu nebezpečné jsou banky. Tam se nedá nic usmlouvat. Když na tohle téma zavedl řeč, byly obě dámy tajemné jako hrad v Karpatech, a kdyby náhodou neudržoval styky s jednou bankovní úřednicí, nevěděl by zhola nic. Z toho, co mu jeho nynější známost pod slibem mlčenlivosti prozradila, mu vstávaly hrůzou vlasy na hlavě. Pokud je to pravda, může Franziska o své sídlo ze dne na den přijít.

Kacpar přešel ke stolům u okna, jako by zrovna musel narovnat polštáře na židlích, a vyhlédl ven. Exekutor se zatím neukázal. Zřejmě vyjednává s Franziskou minimální splátku, která by mohla zabránit zabavování. K zabavení je toho tady v restauraci víc než dost. Od nového mobiliáře přes pípu, nádobí a příbory až po hightech zařízení v kuchyni. Možná má Enno spadeno dokonce na nově zarámované portréty předků, které Franziska s manželem rozvěsili ve vchodu do restaurace. Před časem je našli při stavebních pracích na půdě a Franziska je na ně náležitě pyšná.

Kacpar upíral zrak ke kavalírskému domku. Pokud teď Franziska zaplatí část faktur, nezbude jí na úhradu bankovní půjčky, což je ta horší varianta. Jen ať si to tu Enno oblepí, vždyť to nemusí být zrovna v nově vybavené kuchyni. Ale s bankami nejsou žerty, ty už zřejmě zaklekly do startovacích bloků, aby si vzaly, co jim patří. Kdyby si to tak Franziska nechala vysvětlit! Ani s Jenny není řeč. Ta je ještě horší než babička. Jenny má dobrý, neřkuli vytříbený vkus, ale musí vždycky nakupovat to nejdražší? Kacpar věděl, že si jako spolumajitelka usedlosti vzala půjčku. Čím pohnula banku ve Schwerinu, že jí půjčili peníze, mu bylo záhadou. Vždyť nemá žádné zajištění a nic nevydělává. Bankéři očividně uvěřili projektu wellness hotelu s tím, že jednou v daleké budoucnosti bude přinášet zisk. Nu, víra někdy hory přenáší. Půjčené peníze Jenny investovala do zařízení restaurace. Z čeho platí měsíční splátky, je záhadou. Jediný příjem, který má, je odměna za výpomoc u Mücke ve školce. Z toho jí mnoho nezůstane, protože musí platit školkovné za Julii. Zlaté časy bezplatné péče o děti jsou tytam. Školka je privátní a stojí sedmdesát marek měsíčně. Šikovná holka, tahle Mücke, a vysloveně do kšeftu. Vedle mateřské školy si otevřela krámek s dětskými věcmi a také oblečením a potřebami pro maminky. Rozená podnikatelka – kdo by si to byl pomyslel? Někdo v rodině holt musí vydělávat a na Kalleho v tomto ohledu nebylo příliš spolehnutí.

Jednání v kavalírském domku se protahovalo a Kacpar se musel hodně krotit, aby tam nevběhl a nenabídl Franzisce Iversenové znovu svou pomoc. Právě teď by k tomu byl jistě ten nejhorší okamžik. Pýcha paní baronky je otřesená a její odmítnutí by bylo tím razantnější. Bude lepší, když to zkusí později přes Waltra. Franzisčin manžel je rozumný a uvážlivý muž, a když bude mít Kacpar štěstí, dopřeje mu sluchu. Hovořit s Jenny nemá smysl, ta má teď nervy na pochodu. Nejen proto, že se blíží otevření restaurace, ale v dálkovém studiu ji čekají písemky, které rozhodnou o jejím připuštění k maturitě a na které se toho ještě musí spoustu naučit.

Platanovou alejí se k parkovišti blížila dodávka a vytrhla Kacpara z mučivých myšlenek. Plete se, nebo to je opravdu firma Bauer & Co., která má vyhloubit ve sklepě bazén? Auto dojelo na konec cesty a zastavilo na parkovišti pro hosty. Vystoupili tři statní muži v montérkách, naložili si na ramena lopaty a krumpáče a vydali se k panskému domu.

Výborně, zaradoval se Kacpar. Jakmile bude hotový bazén, je to nejdůležitější za námi. Jen aby teď nevyšel z domu Enno Budde s tou svou zatracenou aktovkou, to by bylo všechno v háji. Enno Budde byl v kraji známou postavou. Vinu na tom nesli především mazaní pojišťováci a pestré katalogy zásilkových obchodů. V konzumní horečce si kdekdo naobjednal zboží a nemyslel přitom na placení. Když potom třeba ztratil práci jako mnozí v těchto končinách, skončil se svými nevyrovnanými účty snadno v aktovce Enna Buddeho.

„Exekutoři a hrobníci, to je teď jediné perspektivní povolání,“ povídal tuhle starosta Paul Riep v hospodě Heiko Mahnkeho. Šibeniční humor.

Výjimečně měl štěstí. Trojice mužů přešla dvůr a vstoupila do panského domu, aniž by narazila na exekutora.

„Zdravíčko, šéfe, Paul Bauer, mluvili jsme spolu po telefonu,“ pozdravil nejsilnější ze tří mužů a potřásl Kacparovi rukou. „Můžeme dneska začít, jestli se vám to hodí.“

Kacpar se na firmu informoval, než zadal zakázku. Bauer & Co existovali teprve pár měsíců. Paul Bauer s dvěma dospělými syny získali stavební stroje ze zrušeného státního podniku. Zabývali se zemními pracemi různého druhu, káceli i stromy a strhávali staré budovy. O zakázky neměli nouzi, zejména ve městech, kde se teď hodně stavělo, byly firmy jako tahle velice žádané. Byl proto skoro zázrak, že si našli čas na tuto relativně drobnou zakázku.

„Jsem rád, že jste tady.“ Kacpar potřásl Bauerovi rukou. „Půjdeme dolů. Vyznačil jsem vám tam křídou místo pro výkop.“

Chvíli zápasil se špatným svědomím. Nebyl si vůbec jistý, jestli Franziska Iversenová bude moct firmu zaplatit. Spíš asi ne. Ale na druhou stranu bylo nesmírně lákavé, že zase o kousek pokročí. Kacpar se rozhodl, že je přinejhorším zaplatí ze svého.

Scházeli po úzkých cihlových schodech. Bylo to staré schodiště pro zaměstnance panského domu. Dříve se tudy chodilo do kuchyně a hospodářských prostor. Dole bylo šero, neboť okna vyčnívala jen zpoloviny nad dlažbu dvora. Na levé straně zůstalo původní členění místností. Prádelna, sklad uhlí a dřeva, stejně jako sklep na víno půjdou bez větších nákladů přetvořit na masérnu a relaxační místnosti s vanami. Na pravé straně propojili velkou kuchyň s oběma spižírnami, vybourali zdi a vestavěli podpěry, které se později změní na ozdobné sloupy. V takto získaném prostoru vznikne bazén, možná později propojený i s malou venkovní plovárnou a terasou na opalování a dál směrem k jezeru dětské hřiště. To je samozřejmě hudba budoucnosti, do níž zaznívají disonantní tóny platební neschopnosti, ale člověk se nesmí vzdávat svých vizí. Jinak by to mohl rovnou zabalit.

„Na bagr můžeme zapomenout,“ zavrčel jeden z Bauerových synů a zasekl na zkoušku krumpáč do betonové podlahy. Odlétlo pár úlomků a zvedl se prach.

„Tady to bude jen o našich svalech, hoši,“ přisvědčil otec. „Až se dostaneme pod ten cement, bude to lepší. Hodně písku, možná nějaký ten kámen. Ovšem může být, že narazíme na spodní vodu.“

Panský dům stál několik metrů nad úrovní jezera, přesto Bauerovy obavy nemusely být úplně od věci. Pokud by se objevila spodní voda, vyžádalo by si to instalaci čerpadla a spoustu energie, což by práce neúměrně prodražilo. Přesněji řečeno: znamenalo by to prozatímní zastavení prací. Snad tedy budou mít štěstí. Fakt je ten, že od počátku nestálo vždycky štěstí na jejich straně.

Kacpar to raději nerozebíral a beze slova přihlížel, jak otec Bauer zasazuje první rány do podlahy přesně na křídové čáře. Pak se spokojeně obrátil a vyšel z podsvětí, aby nepropásl vývoj situace v kavalírském domku.

Tam se mezitím věci pohnuly. Když vyšel na dvůr, proběhl kolem něho Falko následovaný svou věrnou kamarádkou Julií. Jennyině dcerce byly v březnu čtyři roky, vytáhla se, batolecí buclatost byla tatam, zato jí na čele a na nose vyrazilo množství pih. Stejně jako její matce jí pánbůh nadělil záplavu rezatých kudrnatých vlasů, pro které jí ve školce přezdívali „Pippi Dlouhá punčocha“.

Pokud je tu Julča, nemůže být Jenny daleko. Tušil správně. Jenny stála u dveří kavalírského domku vedle Franzisky, obě byly zabrané do hovoru s Enno Buddem. Zdálo se, že se dohodli. Franziska se velkopansky usmívala, Jenny cosi vykládala a šermovala přitom rukama, jak bylo jejím zvykem. Enno Budde se tvářil spokojeně, podal Franzisce ruku a zamířil k parkovišti.

„Ahoj, Kacpare!“ zavolala Jenny. „Neviděl jsi Julču?“

„Běžela s Falkem dolů k jezeru!“

„A sakra! Vždycky, když je pěkně oblečená!“

„Jen ji nech!“ vmísila se babička. „Hodím ty věci do pračky a bude to.“

Začala vychvalovat přednosti své nové pračky se zabudovanou sušičkou. Pak pokynula směrem k dodávce firmy Bauer & Co a chtěla vědět, jestli už začaly práce ve sklepě. O exekutorovi ani slovo. Přesně jak to čekal.

„Copak chtěl ten…,“ neodpustil si Kacpar, ale Franziska mu vpadla do řeči.

„Pojďte všichni dovnitř, zbyla tam gulášová polévka, nakrájím k ní chleba. Na oběd to bude stačit.“

Pozvání bylo tak srdečné, že Kacpar nemohl odmítnout. I když si byl jistý, že ani u stolu nebude Franziska sdílnější. Raději to zkusí u Jenny.

„Neměl bych se nejdřív podívat po Julče?“ navrhl a zůstal stát.

„Jestli chceš,“ pokrčila Jenny rameny. „Myslím, že stejně za chvilku přijde sama. V tuhle dobu mívá hlad jako vlk.“

Protože Franziska mezitím zmizela v domě, rozhodl se využít příležitosti.

„Jak jste se dokázaly toho exekutora zbavit?“

Jenny se pobaveně uchichtla a vítězoslavně blýskla svýma modrošedýma očima.

„Jednoduše – prostě jsme zaplatily.“

Musel se tvářit hodně připitoměle, protože Jenny se rozesmála na celé kolo.

„Je to tak, pane. Žádná exekuce ani dražba se nekoná. Ulli mi půjčil peníze. Jen tak. Aniž by chtěl podíl.“

Otočila se na podpatku a spěchala za babičkou. Kacpar zůstal stát u dveří a nevěděl, zda se má radovat nebo mít vztek. Rozhodl se pro to druhé. Zrovna Ulli Schwadke! Jasně, do té své půjčovny lodí nemusel skoro nic investovat. Max Krumme vrazil peníze, které mu dal Ulli za pozemek u jezera Müritz, velkoryse do nových člunů a do kempu s obchodem, občerstvením a kioskem. Během uplynulých dvou let slušně vydělali, něco investovali, ale tučná sumička jim jistě zůstala. Pro Ulliho nebyl problém půjčit pár tisíc a dámy půjčku ochotně přijaly, zatímco jeho odmítly. Architekt nahněvaně kráčel po mokré louce směrem k jezeru.

„… aniž by chtěl podíl…,“ zdůraznila Jenny. Bylo to podlé. Šlechetný Ulli vyrukoval s penězi, aniž by si kladl požadavky, zatímco vypočítavý Kacpar požadoval spoluvlastnictví. No a? Ulli si to může dovolit. Vždyť to zůstane v rodině, až si vezme Jenny. A to dřív nebo později udělá.

Julča stála u vody v postříkané bundě a promočených botách. Cvičila se ve své nové dovednosti, házení plochých kamínků, které se odrážely od hladiny.

„Jeden… dva… tři… čtyři!“ výskala radostně. „Že to tolikrát neumíš, Kacpare?“

Bylo to neuvěřitelně činorodé dítě. Nikdy se neunavila, stále něco vymýšlela. Koncentrovaná pihatá energie. Sehnul se pro vhodný kamínek, hodil jím na hladinu a docílil pouhých tří skoků. Do háje. Jako kluk to uměl líp. Zkusil to znovu, zlepšil se o jeden skok, ale Julča hodila pět žabek a měla opět nos nahoře.

„Půjdeme?“ ukončil Kacpar soupeření. „Babička dává na stůl gulášovou polívku. A suché ponožky pro tebe bude mít jistě taky.“

„Tak jo…“

Zavolala na Falka, který na břehu pátral po kachních vejcích. Když hned nepřišel, zapískala na dva prsty. To ji naučili kluci ve školce.

Kacpar se podivil, ale komentář si raději nechal pro sebe. Ve třech zamířili přes louku k panskému domu, přičemž Julča bez přestání vykládala zážitky z mateřské školy a Falko se několikrát otřásl, aby se zbavil vody v husté srsti. Kacpara ovládl v přítomnosti těch dvou zvláštní pocit pohody a uvolnění. Proč se vlastně rozčilovat? Dražba je prozatím odvrácena, dělal si zbytečné starosti. Na Velikonoce otevřou restauraci a nedlouho potom přijmou první hotelové hosty. Pobaveně poslouchal falešné tóny dětské písničky, kterou se mu dívenka snažila přednést, a slíbil, že Julču naučí skládat loďky z papíru.

Když došli na dlážděný dvůr a zahýbali ke kavalírskému domku, zadrželo je hlasité volání z panského domu. Nahoře na schodech stál mistr Bauer a rozčileně na Kacpara mával.

Doprčic, zaklel v duchu Kacpar. Copak si člověk nemůže vychutnat ani minutu štěstí?

„Běž za babičkou,“ řekl Julče. „Přijdu hned za vámi.“

Spodní voda! Jak jinak. Byl by zázrak, kdyby na téhle stavbě šlo něco hladce. Bauer neřekl ani slovo, jen gestem naznačil, aby ho následoval. Byl chudák úplně bledý ve tváři. Spěšně sestoupili do sklepa, pod schody zahnuli doprava a zastavili před vykopanou jámou. Označená plocha byla vyhloubená teprve do poloviny, cementová vrstva snesena a její kusy byly pečlivě vyrovnány pod oknem a připravené na odvoz.

„Támhle!“ Bauer ukázal prstem na díru v zemi, nad níž klečeli jeho synové a fascinovaně zírali dovnitř.

„Spodní voda?“ dohadoval se Kacpar s tísnivým pocitem kolem žaludku.

„Nee,“ odvětil Bauer. „Mrtvola.“

„Cože?“

Kacpar přistoupil k okraji jámy a nahlédl dovnitř. Ostré světlo lampy dopadalo na lidskou lebku. Žlutavě se leskla, široké oční otvory naplněné hlínou, cenila na Kacpara kompletně zachovalý chrup.

„Vypadá to, že paní baronka měla ve sklepě kostlivce!“ odtušil jeden z Baeurových synů.

Franziska

„Nerad ruším,“ omlouval se Kacpar, když vešel dovnitř, a obrátil se k Franzisce, která právě nalévala polévku. Walter pomáhal Julče s vyzouváním mokrých bot a ponožek.

„Co se stalo?“

„Dole ve sklepě… Mohla bys jít na okamžik se mnou?“

Franziska okamžitě pochopila, že se stalo něco vážného. Poznala to na jeho úsměvu. Když měl Kacpar tenhle rádoby chlácholivý výraz, bylo vždycky zle. A pořádně. Za ty čtyři roky, co společně pracovali na projektu „Hotel Dranitz“, se z nich stala svým způsobem rodina a Kacpar před ní mohl jen těžko skrýt své pocity. Viděla jasně, jak je rozrušený.

„Jsme hned zpátky.“ Franziska vrátila na stůl svůj ještě nenalitý talíř. „Zatím jezte.“

„Nepočkalo by to po obědě?“ zavrčel Walter a namáhavě se zvedl z kleku před Julčinou židlí. „Už jsme tu dopoledne měli rozruchu víc než dost.“

Franziska si přehodila kabát a spěchala za Kacparem přes dvůr. Nečekané katastrofy byly od té doby, co začali s přestavbou venkovského sídla, na denním pořádku. Měla by na to být vlastně dávno zvyklá. Místo toho měla ale pocit, že je čím dál úzkostlivější a každá maličkost ji vyvede z míry. Možná to bylo přibývajícím věkem, koneckonců jí bude pětasedmdesát. Jenny teď naopak čelila problémům s mnohem větším klidem.

Tentokrát to ovšem nevypadalo na žádnou maličkost. U vchodu do panského domu čekal Paul Bauer a tvářil se jako o pohřbu.

„Je mi to strašně líto, paní baronko. Něco takového se mi ještě nestalo, za celých třicet let ne.“

„Klid, Franzisko,“ nabádal ji Kacpar, když scházeli do sklepa. „Hlavně se nelekni.“

Teď teprve pořádně znervózněla. Do suterénu pronikalo jen málo denního světla. Místo vpravo od schodů osvětlovala silná žárovka stavební lampy. Dva mladí chlapci, Bauerovi synové, stáli nad výkopem a chvatně uhnuli, když přistoupila blíž.

Franziska pohlédla dolů. Zprvu nevěděla, co tak spektakulárního by tam měla vidět. Pak pochopila. Zírala na nažloutlé kosterní pozůstatky, které byly jednoznačně lidské, a cítila, jak jí přebíhá mráz po zádech. Panebože! Tady, v jejím sklepě, pod bývalou spižírnou, zahrabali mrtvého člověka.

Kacpar jí položil ruku na rameno.

„Budeme to muset ohlásit na kriminálce. Nebo máš pro ten nález nějaké vysvětlení?“

Nebyla schopná hned odpovědět. Upírala zrak na lebku, která na ni civěla prázdnýma očima, jako by prosila o odpuštění za úlek, který způsobila. Dávno zapomenuté obrazy jí vytanuly na mysli tak jasně, že se jí zatočila hlava.

„Nemám tušení,“ vykoktala. „Byla válka. Statek obsadili Rusové. Bydleli tu uprchlíci. I jiní lidé, co táhli krajem…“

„Vy myslíte, že by to mohl být nějaký Rus?“ dohadoval se jeden z mladíků.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Kacpar

Franziska