Sophia Farago

Svatební plán

IKAR

Sophia Farago

DER HEIRATSPLAN

Copyright c 2015 by Sophia Farago

Alle Rechte vorbehalten

Translation c 2020 by Soňa Brtna Havlová

ISBN 978-80-249-4225-4

Kapitola 1

Lancroft Abbey, Tunbridge Wells, Kent,

duben 1811

„Je tady! Penelope, on přijel! Není to vzrušující?“ Sotva Frederica vstoupila do pokoje, který sdílela se svými dvěma mladšími sestrami, otevřela dveře mohutné šatní skříně tak prudce, až zavrzaly panty. „Naše smuteční období je pryč. Je konec těmhle strašným, ošklivým šatům!“

Penelope jen krátce vzhlédla a pak se zase věnovala malé mourovaté kočce, jež jí ležela na klíně a kterou trpělivě hladila.

„O kom to mluvíš, Frederiko? Vůbec jsem nevěděla, že mamá čeká návštěvu.“

Na vyšívaný přehoz vedle ní dopadlo něco měkkého. Byly to jednoduché vycházkové šaty tmavě fialové barvy, uzavřené až ke krku, s úzkými rukávy bez kousíčku krajky. Vzápětí za nimi přistály černé lněné šaty, hrubé, jednoduché a také bez jakékoliv ozdoby.

Frederica se na chvíli zarazila. „Ale samozřejmě, že to víš, broučku! Jenom se o to nezajímáš. Dorazil pan Grittleton. To je ten správce majetku, kterého k nám poslal nevlastní bratr mamá, strýček Chedworth. Konečně se dozvíme, kolik peněz máme k dispozici pro můj debut ve společnosti. Se sestřenicí Agathou teď můžeme vyrazit do Londýna. A konečně už nebudeme muset nosit tyhle ohavnosti. Nepřipadá ti to skvělé, Penelope?“

Sestra zavrtěla hlavou: „Mně ty smuteční šaty vlastně připadají docela praktické. Člověk se ve stáji tak rychle neumaže.“

„Ať je to jak chce, teď bude všechno jinak!“ zvolala Frederica a tváře jí planuly radostným očekáváním. „Skoro mám pocit, že můj život teprve teď doopravdy začne.“

Kočka na Penelopině klíně se slastně protáhla a začala spokojeně příst. Frederica na krátký okamžik zapomněla na své hlavní téma. „Mamá nemá ráda, když do ložnice nosíš zvířata, broučku.“

„To ale přece není žádné zvíře! Je to jen kočička. Jen se podívej, jak je čistotná. A jak je sladká. Kromě toho na mě určitě mamá nebudeš žalovat,“ zaprotestovala sestra obratem.

„Ne, samozřejmě že ne,“ usmála se Frederica.

Sáhla po dalším ramínku, a na posteli přistály vedle obou předchozích jednoduché tmavě šedé šaty.

„Víš, jak dlouho už sním o debutu v Londýně? Od svých šestnáctých narozenin. Od té doby si už šest let představuji všechny podrobnosti. Kolikrát jsem o to prosila papá, ten o tom ale nechtěl ani slyšet. Nesnášel hlavní město stejně, jako je nesnáší mamá. Kdyby nebylo sestřenice Agathy, která se nabídla, že mě doprovodí jako gardedáma, nikdy bych se nejspíš před královnou a naším novým princem regentem nepoklonila.“

„Než abych své peníze házel do chřtánu modistkám za kanýry a cetky, raději je nastrkám do Edwardových vykopávek.“ Penelope napodobila otcův hluboký hlas tak dovedně, že se Frederica nahlas rozesmála.

„Kdo by potřeboval nové střevíčky, když může mít kousíček bot Ramsese II.?“ dodala.

Teď se rozesmály obě dvě.

Frederica ale rychle znovu zvážněla. „Ty víš, že jsem papá milovala, broučku. Přesto jsem si přála, aby se zajímal víc o své vlastní děti než o archeologické vykopávky bratrance Edwarda. Vlastně to ani nebyl jeho opravdový synovec, nýbrž jen manžel maminčiny neteře.“

„Myslím, že Edwarda obdivoval za jeho výkony,“ podotkla Penelope. „Za to, že dal v sázku své zdraví a pohodlný život výměnou za to, aby v písku pouště pátral po pokladech dávno uplynulých časů.“

„Pokud obdivoval Edwarda, pak by měl ještě mnohem víc obdivovat sestřenici Agathu,“ opáčila Frederica. „Koneckonců je to urozená lady. A přesto žila se svým manželem v Egyptě a podporovala ho v jeho práci.“

„To je pravda. A teď se pouští do dalšího dobrodružství, když se rozhodla tě doprovázet do Londýna jako gardedáma. Musím uznat, že je opravdu odvážná.“

Penelope se na konci věty zasmála. Sestra si sedla vedle ní na okraj postele a přidala se.

„Myslím, že to opravdu bude dobrodružství. Všechny ty společnosti, divadla, muzea, už se nemůžu dočkat.“ Na chvíli se odmlčela. „Nechtěla bys jet s námi, broučku?“

Penelope překvapeně zamrkala a energicky potřásla svými blonďatými loknami.

„Ne, ne, moje milá, hlavní město mě vůbec neláká. Zapomněla jsi už, co nám vyprávěla mamá? Že je v Londýně spousta hluku a špíny? Že je tam špatný vzduch a mlha se často celé dny ani nezvedne.“ Znechuceně protáhla obličej.

„To by mi opravdu nevadilo…“

„Jen počkej! Papá jezdil na zasedání Sněmovny lordů s nechutí. A mamá přímo nenáviděla, když ho musela doprovázet.“

„Ano, ale Londýn má určitě i své dobré stránky,“ nenechala se Frederica zviklat ve svých nadějeplných snech o budoucnosti.

„To možná má, ale určitě ne pro mě. Proč bych měla chtít jet do páchnoucího velkoměsta, když je na venkově tak krásně? Tady mám všude okolo přírodu. Všechno můžu zkoumat ze sedla svého koně. Pestré květnaté louky, voňavé seno! A jsou tu ještě další zvířata. Ptáci, krávy a ovce. Už jsem ti říkala, že Aphrodite, ta krásná černá ovečka s tmavýma očima, čeká potomstvo, Freddy?“

„Ach, opravdu?“ zeptala se Frederica spíš kvůli své sestře, než že by ji to opravdu zajímalo. Vstala a věnovala se zase skříni, aby podrobila kritickému zkoumání další šaty.

„V Londýně prý jsou také velké parky s rozkvetlými loukami, kde se může jezdit na koni,“ řekla. „A k tomu spousta dalších lákavých věcí.“

Na hromádce šatstva přistála šedá pelerína.

„Pomysli jen na ta báječná knihkupectví, Penelope. K prasknutí naplněná těmi nejzajímavějšími cestopisy a vzrušujícími romány. Na Piccadilly prý existuje jeden obzvlášť velký obchod, který ti obstará každou knihu, kterou by sis chtěla přečíst. Nechceš si to přece jen ještě rozmyslet? Koneckonců ti bude už dvacet a máš tedy vhodný věk na debut.“

„Já ale nechci!“ ohradila se Penelope vzpurně a tak hlasitě, že kočka vyděšeně seskočila z jejího klína a schovala se pod postelí. „Doufám v to, že v nepříliš vzdálené budoucnosti se tady v Tunbridge Wells seznámím s nějakým venkovským šlechticem a zamiluji se do něj. Díky tomu bych mohla navždy zůstat poblíž Lancroft Abbey a byla ušetřena pobytu v hlavním městě.“

Frederica se znovu posadila na postel a uchopila sestru za ruku: „Pokud si to tolik přeješ, pak ti to samozřejmě také přeju. Přestože v Londýně budu bez tebe strašlivě osamocená,“ povzdechla si.

Penelope jí na tvář vtiskla polibek. „Ačkoliv si nepřeju jet s tebou, je to od tebe milé, že to říkáš.“

„Zazlívám papá, že naše debuty neustále odsouval,“ pronesla po krátkém zamyšlení Frederica. „Nejspíš bychom obě už byly dávno pod čepcem. Jaká škoda, že ho vlastní děti tak málo zajímaly.“

Sestra ovšem nezvykle energicky protestovala: „Ale, Freddy, to není pravda! O naše bratry Bertrama a Nikiho se přece zajímal neustále. Několikrát byl v Etonu, aby se poohlédl po té nejlepší škole. Pamatuješ si ještě, jak byl šťastný, když Bertram začal studovat v Cambridge? Ještě nikdy jsem ho neviděla tak pyšného jako v ten den.“

Frederica přikývla. „Dobrá, pak papá zazlívám, že se tak málo zajímal o své tři dcery. Dostane se této formulaci milosti v tvých přitažlivých ouškách?“

Penelope s vážným výrazem ve tváři přikývla. „My tři dcery jsme opravdu nedokázaly nadlouho upoutat jeho pozornost.“

„Přičemž tobě se to dařilo zdaleka nejvíc, jelikož vás spojovala láska ke zvířatům,“ poopravila Frederica svůj chladný odsudek.

„Neměly bychom ale zapomínat také na to, že tě naučil hrát šachy a dovolil ti vypůjčit si z knihovny jakoukoliv knihu.“

„To je samozřejmě pravda…,“ uznala Frederica.

„Pamatuješ, když jsme ještě byly děti? Papá vlastnoručně vytrhal břečťan, který pokrýval zem okolo té malé kapličky,“ podotkla Penelope.

A Frederica zavzpomínala: „Hrály jsme si na babu, já jsem zakolpa a spadla obličejem přímo do toho břečťanu. Druhý den jsem vypadala příšerně! Těch puchýřů v obličeji a na rukou!“

„Všichni jsme tě tak litovali kvůli tomu, jak jsi vypadala, Freddy. Obličej jsi měla rudý jak oheň, víčka nateklá…“

„A jak to svědilo! Nesměla jsem se škrábat, protože slečna Wollbridgeová řekla, že by to zanechalo ošklivé jizvy.“

„Ach, dobrá slečna Wollbridgeová,“ vzdychla Penelope. „S guvernantkou jsme měly opravdu velké štěstí.“

Frederica s ní bez okolků souhlasila. „To je pravda! A to že papá vytrhal ten břečťan, aby tím zabránil dalším nepříjemnostem, od něj bylo opravdu ušlechtilé.“

„Ano, a svědčí to o tom, že my tři dívky jsme mu přece jen nebyly lhostejné. Někdy mu Vivianin bouřlivý temperament dokonce připadal zábavný, přestože mamá ji za to plísnila.“

Frederica opět uchopila sestru za ruku. „Chybí mi,“ pronesla tiše.

„Také mi chybí,“ přidala se Penelope. Když však spatřila Frederičin vážný obličej, pokusila se její trudné myšlenky rozptýlit. „Jak si představuješ svůj debut v Londýně? Půjdeš se sestřenicí Agathou na spousty plesů? A pak ještě přece existuje ten proslulý klub Almack’s, ve kterém se každá mladá debutantka musí nechat vidět. Myslíš, že pro vás Agatha dokáže obstarat vstupenky?“

Kapitola 2

Pan Grittleton seděl na předním okraji židle, kterou mu nabídli, měl ovšem pocit, jako kdyby seděl na jehlách. Samozřejmě tušil, že jeho mise je choulostivá, ale nevěděl, jak těžká ve skutečnosti bude. S díky si vzal šálek s čajem, který mu její lordstvo vlastnoručně nalila, sáhl po jedné z máslových sušenek, jež byly připravené na stříbrné etažérce, a přál si, aby byl daleko odsud.

Měl pro to několik dobrých důvodů. Tím prvním bylo, že za sebou měl obtížnou cestu z Londýna až sem severně od Tunbridge Wells jen s jedním přenocováním v Hildenborough. Teď byl unavený a toužil po čistém a klidném pokoji. Kromě toho doufal, že by se lady Panswicková mohla podobat svému bratrovi, který ho touto misí pověřil. Kdyby se ho na to někdo zeptal přímo, měl by pro Archibalda Dalforta, barona z Chedworthu, jen slova uznání. Jeho lordstvo byl bezpochyby čestný muž, baron už v deváté generaci, který rozuměl jak umění, tak ušlechtilým portským vínům. A jelikož pan Grittleton sám sebe považoval za velmi schopného šachistu, dokázal s oprávněným uznáním ocenit baronovy mistrovské výkony na šachovnici. A těšil se z toho, když baronovi jeho dovednost dokonce vysloužila několik obdivných slov od prince z Walesu. Sotva na to pan Grittleton pomyslel, hned se v duchu opravil. Princ Jiří už nebyl jen princem z Walesu, ne, od 6. února tohoto roku byl vládcem nad královstvím, neboť jako princ regent převzal povinnosti svého otce. Chudák král Jiří! Sužovaný těžkou chorobou a k tomu ještě takovýhle marnotratný zástupce!

Pan Grittleton kousl do sušenky, vzdychl a znovu se zamyslel nad svým objednavatelem. Potají ho považoval za líného, plačtivého snílka, který se zajímá pouze sám o sebe. A co teprve ta jeho záliba ve výstředních vestách z čínského hedvábí s květinovými vzory! Takové módní pošetilosti mladého hejska, který ještě nepoznal vážnost opravdového světa. Ale jeho platil dobře a staral se o to, aby mu nikdy nescházela práce. Přestože vždycky bědoval a svými manýry ho okrádal o drahocenný čas, nakonec vždycky udělal to, co mu on, Grittleton, poradil. Jak před nedávnem pod přísahou mlčenlivosti pyšně vykládal malému okruhu kolegů, baron v jeho rukou tál jako vosk. Což bylo také dobře, neboť jeho objednavatel neměl o správě svého majetku ani nejmenší tušení. A už vůbec se tím nechtěl zatěžovat. Když baron před dobrým rokem převzal správu majetku svého zemřelého švagra a poručnictví nad pěti nezletilými synovci a neteřemi, ani na chvíli neváhal a vše vložil do jeho osvědčených rukou. Pan Grittleton vzdychl. Trvalo delší dobu, než jeho zaměstnanci zpracovali všechny podklady tak, aby se z nich dal sestavit jasný obraz majetkových poměrů pozůstalých. A ten obrázek byl všechno možné, jen ne radostný.

Během cesty kočárem k nevlastní sestře svého chlebodárce do Lancroft Abbey, která mu připadala nekonečná, měl dost času na to, aby si rozmyslel, co řekne. Očekával, že jeho partnerka v rozhovoru bude podobná bratrovi, doufal, že by mohla být méně únavná, a vycházel z toho, že také bez odporu udělá vše tak, jak jí navrhne.

Jako první ho vyvedl z míry pohled na panský dům. Lancroft Abbey bylo tak obrovské! Vnitřní dvůr obklopovala čtyři křídla dvoupatrových budov, které chránily čtyři osmihranné věže. Udržovat tuhle budovu vystavěnou z pálených cihel za Tudorovců by vyžadovalo mnohem víc finančních prostředků, než doufal. Jako další ho rozhodila samotná jeho hostitelka, která nebyla ani náhodou plačtivá, přecitlivělá elfka, jakou očekával. Naproti němu seděla statná, korpulentní vdova, která se ho právě nahlas bez obalu zeptala: „Proč jste si proboha dával s návštěvou tak na čas, pane Grittletone? Čekali jsme vás už před několika měsíci.“

Vytrhla ho z jeho úvah.

„Ano, ehm, tedy,“ bylo všechno, co ze sebe vypravil. Jak by také dokázal téhle rezolutní lady vysvětlit, že nebylo vůbec jednoduché přemluvit jejího bratra, aby s touhle cestou souhlasil.

„Napište jí, co je třeba udělat, to stačí,“ řekl Chedworth a nastavil ruku komorníkovi, aby mu upravil nehty. „Ta žena se zařídí podle vašich povelů. Není důvod rozčilovat se kvůli jedné cestě. Potřebuji vás tady v Londýně.“

„Jeho lordstvo nepovažovalo za vhodné zatěžovat mylady během smutku finančními záležitostmi,“ prohlásil nyní Grittleton, zatímco si v duchu blahořečil za svou diplomatickou obratnost.

Povytáhla obočí. Jeho hostitelka zjevně znala nevlastního bratra natolik dobře, aby těmto slovům nevěřila. Lady Panswicková byla bezesporu z úplně jiného těsta než baron. Samozřejmě se také lišila ode všech těch urozených dam, které znal z Londýna. Když mu podávala šálek čaje, padl mu zrak na její ruce. Tyhle ruce dokázaly vzít za práci, a když se člověk podíval na ty mozoly a škrábance, tak to zjevně také dělaly.

„Podáš mi ten seznam, Agatho?“ zeptala se.

Lady Panswicková měla drsný a nezvykle hluboký hlas. Její slova patřila vysoké, hubené mladé ženě, která prkenně seděla na divanu hned vedle ní. Měla na sobě nápadně jednoduché šaty, uzavřené až ke krku. Tmavě blonďaté vlasy měla přísně sčesané z obličeje, spletené do copu a připevněné na temeni hlavy. Byla mu představena jako lady Alverstonová a zjevně to byla neteř lady Panswickové. V mysli mu utkvěla jistá záležitost. Nebyl to snad lord Alverston, kdo si z Egypta přivezl nebezpečnou horečku, jež sklátila nejen jeho samotného, nýbrž i vikomta z Panswicku, pána této usedlosti? Pan Grittleton se pohroužil do svých myšlenek. On to vždy věděl. Cestování s sebou neslo nekontrolovatelná rizika, a proto by se mu lidé měli vyhnout. V tomhle krásném království měl člověk všechno, po čem toužil. A co tu nebylo, to také nepotřeboval. Ano, on byl muž pevných zásad. Polekaně sebou trhl. Panebože, co bylo tohle?

„Tady jsem vám, pane Grittletone, poznamenala všechny úkoly, které je podle mě v příštích měsících nutné udělat. Je nejvyšší čas vyměnit u několika domů našich nájemců střechu. Do severní věže zatéká, některá okna potřebují nový nátěr a moje nejstarší dcera musí nutně uspořádat svůj debut v Londýně. Když se tedy podíváte na tato čísla… proč protahujete obličej?“ zeptala se překvapeně.

Správce majetku si od ní vzal seznam a pokusil se soustředit na čísla, brzy se mu ovšem před očima úplně rozplynula. Všechny ty úkoly vypadaly velice promyšleně a naprosto oprávněně, jenže bohužel k dispozici nebyly peníze. Ani jediný šilink. Tolik se obával vyslovit ta slova nahlas!

Z myšlenek ho opět vytrhl drsný hlas jeho hostitelky. „Doufám, že jsem vás nešokovala tím, jak svobodně a otevřeně hovořím o penězích? Můj nebožtík Panswick by to nikdy neudělal. Pokud ho něco opravdu nezajímalo, pak to byla správa této usedlosti a finanční záležitosti. Obojí pokládal za příliš měšťácké.“

Jistě, pomyslel si správce majetku, tomu rád věřím.

„Peníze jsou od toho, aby se utrácely, zdůrazňoval pořád dokola, a ne od toho, aby si s nimi člověk lámal hlavu!“ pokračovalo její lordstvo.

Pan Grittleton věřil, že i tato její slova odpovídají pravdě, neboť znal čísla.

„Mého zemřelého chotě zajímaly pouze dvě věci,“ pokračovala v dobrém rozmaru, „jeho rodina a archeologie. Proto také velkoryse podporoval vykopávky, které v Egyptě prováděli můj synovec a má neteř zde po mé levici.“

Vysoká hubená žena vedle ní vzdychla.

„Studium řeckých, římských a staroegyptských kultur byl celý jeho život. A přineslo mu smrt. Samozřejmě nepřímo, ale přece jen!“ poznamenala smutně lady Alverstonová.

Teď vzdychla i lady Panswicková.

„Vy máte více dětí, lady Panswicková?“ Pan Grittleton, který chtěl pravdu oddalovat tak dlouho, jak jen to bude možné, ji chtěl přivést na jiné myšlenky.

Pokus se zdařil.

„Mám pět dětí,“ opáčila jeho hostitelka a zatleskala, až její krajkové manžety zašustily. Měla na sobě šaty světle šeříkové barvy, s malými knoflíčky na prsou a na rukávech. Už ne smuteční černou, kterou dosud nosila její neteř, přestože oba jejich manželé zemřeli v tom samém týdnu.

„Frederica je nejstarší. Ve svých dvaadvaceti letech přirozeně měla být už dávno uvedena do londýnské společnosti. Ovšem kvůli otcově nemoci se tento záměr pozdržel. Jelikož už ovšem rok smutku uplynul, bude to obratem napraveno. Penelope, druhá nejstarší, by na to se svými dvaceti lety byla stejně také dost stará. Ta by ovšem měla následovat příští rok.“

„Vždy jsem si myslela, že by bylo vhodnější obě sestry tento rok společně…,“ začala neteř, byla ale vzápětí bryskně přerušena.

„Ne, Agatho, mé rozhodnutí platí! Penelope je příliš krásná, ta by Frederičiny šance na svatebním trhu zmařila.“

„Mně připadá Frederica také velmi hezká, a proto…,“ nevzdávala to umanutě lady Alverstonová, ale i tentokrát byla hned umlčena.

„Určitě je, moje milá, ale nechceme si přece nic nalhávat,“ opáčila lady Panswicková rezolutně.

Pan Grittleton sáhl po další sušence.

„Podle věku následuje po mých dvou dcerách Bertram,“ pokračovala lady Panswicková jakoby nic, „dědic a současný vikomt. Je mu sedmnáct a studuje v Cambridge. Mohu říci, že se z něj stal seriózní mladý muž, který je opravdu hoden kráčet ve stopách svého zemřelého otce. On garantuje budoucnost Lancroft Abbey a všech k němu přináležících polností.“

To sotva, pomyslel si pan Grittleton, který se s každým slovem své hostitelky cítil o trochu nepříjemněji.

„Jistě,“ podotkl namísto toho nahlas.

„A potom jsou tu ještě Vivian a Nicolas, můj nejmladší. Vivian je od počátku května zapsána do Ústavu pro urozené dcery paní Cliffordové. A můj nejmladší přirozeně chodí do internátní školy v Etonu.“

„Přirozeně!“

„Nyní znáte naše rodinné poměry, pane Grittletone. Nuže, vraťme se k mému seznamu. Jelikož můj syn je ještě příliš mladý a náš dlouholetý správce podlehl stejné horečce jako naši manželé, vzala jsem otěže v Lancroft Abbey do rukou já. Můj drahý bratr dává zjevně přednost tomu nestarat se o nic, co neslouží jeho vlastnímu blahu a zdraví.“

Poslední slova zněla hořce. Její lordstvo se zhluboka nadechlo. Právě když se správce majetku cítil povinen podotknout něco na obranu svého chlebodárce, lady pokračovala: „Pohovořme si nejdříve o Frederičině debutu, pane Grittletone. Vaší nejnaléhavější úlohou bude vypovědět obratem smlouvu nájemcům našeho paláce Lancroft House na Grosvenor Square. Moje neteř Agatha bude doprovázet mou nejstarší dceru do Londýna. Obě potřebují odpovídající přístřeší. Kromě toho náš cestovní kočár už má své roky a musí být bez odkladu vyměněn. Smím vás poprosit, abyste se o to také postaral? A potom, jak už bylo řečeno, existuje ještě pár věcí, které tady na Lancroft Abbey musíme opravit a vylepšit. Nemyslím si nic dobrého o módních bláhovostech, ovšem také nechci úplně zavírat oči před moderními vymoženostmi.“

Právě v téhle chvíli pan Grittleton usoudil, že nastal ten správný okamžik otevřít lady Panswickové oči.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1

Kapitola 2