.

Caballo Blanco není žádný hrdina. Není ničím zvláštním, je jenom koněm trochu jiné barvy, který tančí do rytmu mírumilovných bubnů a snaží se změnit aspoň pár životů k lepšímu. Kdybyste na mě měli vzpomínat, byl bych rád, aby to bylo proto, že jsem byl opravdový a skutečný. Nic víc.

Micah True, leden 2012

Věnováno Caballu Blankovi – Bílému koni a všem, kteří dál žijí jeho sen.

Část zisku z prodeje této knihy bude zaslána na podporu běžeckých tradic a životních podmínek Tarahumarů, jak by si Caballo přál.

Milan Daněk, červenec 2014

© Milan Daněk, 2014

Fotografie © Alena Žákovská, Daniel Orálek, Milan Daněk, Tomáš Odehnal

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-667-8

ISBN mobi 978-80-7462-672-2

Tierra es mi cuerpo,

agua es mi sangre,

aire es mi aliento,

fuego es mi espíritu.

Země je mé tělo,

voda je má krev,

vzduch je můj dech,

oheň je můj duch.

MODLITBA TARAHUMARŮ

Předmluva

Dostalo se mi čestného úkolu. Úkolu napsat předmluvu pro knihu Milana Daňka – Danyho, který stál za tím, že jsem se mohl účastnit závodu v Měděných kaňonech a tím se zároveň dostat i na stránky této knihy.

Po první větě je naprosto jasné, že jde o předmluvu zaujatou a silně subjektivní, ale tak to má být, protože Dany je můj kamarád. Musím říct, že mám z této knihy radost, protože uvádí na pravou míru hodně polopravd a legend, které vznikly díky veleslavnému dílu Zrozeni k běhu. Jistě, byla to více méně beletrie, ale tvářila se jako naprostá realita a spousta lidí jí věřila každé slovo. I když český čtenář se nejspíš podiví nad tím, že autor uvádí jako vzor „běžce pro radost“ Emila Zátopka, zatímco jeho tehdejší Československo popisuje téměř jako sportovní středověk, kdy tady o běhu nikdo nic nevěděl. A podobně je to v knize Zrozeni k běhu například i s běháním naboso a indiány Tarahumara.

Zájem Milana Daňka o přírodní národy a indiány se pochopitelně neobjevil až po přečtení zmíněné knihy, ale trvá už od jeho dětství a trempského mládí. Často jsem se zájmem poslouchal jeho vyprávění o místech, kam se asi nepodívám, protože na to nemám dost odvahy. O to radostněji jsem odsouhlasil nápad vydat se do oblasti, která je podle aktuální bible mnoha běžců zaslíbena legendárním běhajícím indiánům. Samotná cesta do mexických hor Sierra Tarahumara mi přinesla kromě cestovatelských zážitků, seznámení se s Tarahumary a běžeckého závodu také jedinečné setkání s Micahem True, který si vzal indiánské jméno Caballo Blanco.

Danyho knihu jsem dostal k přečtení přes e-mail v rukopisu (dnes se rukopisy píší ve Wordu!) a vdechl jsem ji za asi čtyři hodiny, než jsem si šel odpoledne zaběhat. Na zadní obálce stojí, že jde o české pokračování příběhu z knihy Zrozeni k běhu. Nejdřív jsem si říkal, že to Dany se srovnáním se světovým bestsellerem trochu přehnal, ale po dočtení jsem si uvědomil, že o co méně fantasticky jeho příběh zní, o to je cennější. Pravdou totiž je, že se týká stejných míst, stejných lidí a běhání, ale zatímco Zrozeni k běhu má románový nádech, v případě této knihy jde o čistou realitu, což mohu osobně dosvědčit. Navíc to rozhodně neznamená, že se čtenář bude nudit. Nenudil jsem se ani chvilku, a to jsem pochopitelně znal zápletku a věděl, že „vrahem je zahradník“. Na rozdíl od amerického Medvěda Chrise McDougalla si dal náš český Druhý medvěd Milan Daněk tu práci a všechny podklady a informace si poctivě vyhledal a pro nás čtenáře zanesl do svého vyprávění. O toto české pokračování se tedy můžete opravdu opřít a ne postupně zjišťovat, co je nezkreslená realita a co autorova licence. Škoda je, že už si knihu nemůže přečíst Micah True, protože realitou bylo i to, že se se svojí postavou v McDougallově díle neztotožnil.

A tak tedy doufám, že se kniha stane alespoň bestsellerem českým, protože si to zaslouží a protože si to zaslouží nejen Tarahumarové, ale i Caballo Blanco.

Dan Orálek, červenec 2014

Čekal mě ještě velmi dlouhý úsek běhu zpátky dolů k řece. Až se k ní dostanu, bude to do cíle skutečně už jen kousek.

Rozsvítil jsem čelovku a v duchu si opakoval: Nesmíš spadnout.

Po otočce kolem kostela v indiánské vesnici Guadalupe Coronado jsem přestal potkávat běžce v protisměru. Došlo mi, že jsem na trati posledního úseku zbyl zřejmě úplně sám. Běžcům za mnou už pořadatelé nedovolili z bezpečnostních důvodů pokračovat.

Snažil jsem se soustředit a v kuželu světla čelovky sledoval nerovnosti stezky. Téměř pod kopcem jsem si všiml, že se ke mně přibližuje nějaké světlo. Tarahumarové by na téhle cestě baterkou určitě nesvítili. Že by přece jen ještě nějaký závodník?

„Honzó?!“ zavolal jsem.

„No, su to já,“ ozvala se odpověď. Tvrdohlavý, paličatý dědek Honza to nevzdal.

„Ty jo, seš fakt borec. Oni tě pustili dál?“

„Nikoho sem se neptal.“

„Ale nahoře už nestihneš občerstvovačku.“

„To už nějak dám.“

„Máš aspoň vodu?“

„To je dobrý.“

Pochopil jsem, že nemá, a zalovil v ledvince. Podal jsem mu malou plechovku piva, kterou jsem si šetřil na nejhorší časy.

„Vezmi si ho, já už ho nebudu potřebovat.“

Z Honzova odhodlání absolvovat celou trať jsem byl naměkko. Teď už jsem nepochyboval, že to doběhnu. Medvěd někdy opravdu může porazit i gazelu. Zbývá už jen málo a bude ze mě El Oso Segundo – Druhý medvěd.

Dnes potřetí jsem přeběhl tenhle most přes Rio Urique. Světlo lamp na hlavní ulici se začalo přibližovat. Téměř jsem přestal vnímat únavu. Zrychlil jsem.

Podél betonové cesty postávaly hloučky lidí. Když mě uviděli přibíhat, přestali klábosit a začali tleskat a křičet na uvítanou. Dokonce i jedna neúnavná skupina muzikantů mariachi stále ještě vyhrávala. Míjel jsem indiány, kteří netleskali a nepovzbuzovali, ale přesto byl v jejich pohledech znát zájem a respekt. Valící se nemotorný gringo dokázal běžet dál a déle než mnozí z lehkonohých Rarámuri.

Běžel jsem poslední stovky metrů a užíval si bezmezné euforie ze splnění velkého snu. Diváci v prostoru cíle už žádné běžce nečekali a nevyhlíželi. Všichni sledovali program probíhající před radnicí. Doběhl jsem, zastavil se a šťastně se rozhlížel kolem. Lidé v bezprostředním okolí si mě všimli, otočili se ke mně a začali tleskat. Někteří z nich za mnou přišli a s gratulací mi podávali ruku.

Nikde jsem však neviděl žádného z pořadatelů, nikdo nesledoval a nezapisoval můj čas.

„Kde mám nahlásit čas?“ ptal jsem se s dávkou nervozity, abych nepřišel o nějakou tu vteřinu.

Nerozuměl jsem jejich odpovědi. Zopakoval jsem otázku a ukazoval přitom na své hodinky. Až po chvilce jsem pochopil, co mi usměvaví gratulanti říkají: „Tady vyhrává každý. Žádné časy se neměří. Vyhrál jsi!“

Zrozeni

k běhu

– legendy,

fakta a otazníky

Vlastně jsem se od počátku divil, proč mě to všechno nenapadlo dřív…

O indiány jsem se začal zajímat díky filmům a knížkám o Vinnetouovi. Moje nejoblíbenější klukovské hry byly přirozeně na indiány a kovboje. S běháním jsem začal o něco později a od začátku mě přitahovaly dlouhé tratě. A tyhle dva zájmy mě vlastně nikdy neopustily. Pouze od her na indiány a romantických snů jsem se postupně dostal k trochu reálnější etnografii, etnologii a antropologii.

Nápad spojit běhání s poznáváním života indiánů ale přišel až v roce 2010, v mých devětačtyřiceti letech. O Tarahumarech jsem měl do té doby pouze jakési povědomí. Věděl jsem jen, že tenhle kmen žije nebo žil někde v Mexiku a jeho příslušníci se proslavili jako výjimeční běžci. Nic víc.

To se však změnilo, když mi kamarád z naší běžecké party doporučil k přečtení článek v Respektu. Jeho autor v něm úvodem napsal, že vědci tuší, proč je běh nejmasovějším sportem planety. Údajně právě díky běhu se člověk stal nejúspěšnějším živočišným druhem. V podstatné části textu s nadpisem Běžím, tedy jsem uváděl jakousi sumarizaci knihy, která vyšla v Americe teprve před rokem a hned se prý stala bestsellerem. Jmenovala se Born to Run, napsal ji Christopher McDougall a její podtitul sliboval odhalení tajemství údajně nejlepších a nejšťastnějších běžců světa. Za ty označil mexické indiány kmene Tarahumara. A ačkoli byla mnohá sdělení podtržena závěry vědeckých výzkumů, samotný popis kmene superatletů silně připomínal styl autorů starých rodokapsů nebo KODovek:

„V severozápadním Mexiku, v nedostupných horách Sierry Madre žije indiánský kmen Tarahumarů. Ten, komu se podaří projet velkým územím obsazeným bandami drogové mafie a nezřítí se z kamenných útesů do hlubokých roklí, dostane se za několik dnů do jejich království. Tarahumary však neuvidí, dokud se mu sami neukážou. Bydlí v jeskyních nebo kamenných chýších srostlých se skalami a vetřelce pozorují zdaleka.“

Skutečnost, že tyhle věty jako z románu měly popisovat současnost a já je četl v aktuálním čísle časopisu usilujícího o punc serióznosti, přímo provokovala. Okamžitě jsem se pustil do hledání dalších informací a snažil se o těch tajemných indiánech a hlavně jejich současném životě zjistit víc.

S Žákajdou, tedy Alenou Žákovskou, nadšenou běžkyní a docentkou imunologie, jezdíme už léta na cesty za poznáváním života geograficky izolovaných etnik. Filmujeme, fotografujeme, píšeme články.

Pro blížící se rok 2011 jsme ještě neměli pevně stanovený program. Dálkově jsem dokončoval studium na vysoké škole, což mi zabíralo hodně času, ale z pohledu náročnosti příprav vypadala výprava do Mexika k Tarahumarům jako nenáročná varianta. Ve srovnání s extrémy předchozích cest bylo Mexiko snadný cíl, který navíc zapadal do našeho dlouhodobého programu.

V projektu cest, který jsme nazvali První lidé, šlo mimo jiné o upozornění, že současná věda zkoumající genetické informace nemusí být jediným zdrojem poznání o původu a vývoji člověka, protože stále ještě žijí i sami svědkové pradávné minulosti lidstva. Najít je, zachytit a zdokumentovat jejich rychle mizející způsob života bylo už víc než desítku let cílem našich výprav. Mířili jsme do posledních míst světa izolovaných od pokroku moderní civilizace. Papua, Borneo, Amazonie, Kongo… Tam, v těžce dostupné divočině tropických pralesů, jsme dobře využili a prověřili naši fyzickou zdatnost a psychickou odolnost, které jsme získali především běžeckou přípravou. Tarahumary jsem začal čím dál víc vnímat jako výzvu k cestě, která by opravdově spojila naše zájmy o běh a etnografii přírodních národů.

Novinář, běžec a spisovatel Christopher McDougall tyhle indiány ve své knize nejen barvitě popsal, ale současně představil i velice zajímavou a možná snad dokonce přelomovou teorii vývoje lidstva.

Zjednodušeně ji lze vyložit tak, že Homo sapiens vyhrál evoluční soutěž o přežití právě díky běhu. Vědci zabývající se anatomií a biomechanikou pojmenovali na dvacet šest znaků, které z člověka dělají zřejmě nejlepšího vytrvalce mezi všemi tvory. Pružná chodidla, nahá kůže umožňující pocení, způsob dýchání, vzpřímené štíhlé tělo, které lépe odolává přímému slunci… Člověk moderního typu nebyl zdaleka nejrychlejší, ale z pohledu vytrvalosti se stal nejlepším běžcem. Možná právě tato vlastnost mu dala výhodu před neandrtálci, kteří byli podle posledních výzkumů přinejmenším stejně inteligentní jako my. Byli silní a mrštní, živili se lovem velkých zvířat, ale v běhu na velké vzdálenosti nám nemohli konkurovat. Když došlo před čtyřiceti tisíci lety k oteplení planety a rozsáhlé savany ovládly rychlé antilopy a další kopytníci, zmizeli neandrtálci spolu s mamuty, jejich hlavní kořistí.

Způsob lovu našich předků, kteří ještě neměli luky a šípy k zabíjení na dálku, byl jednoduchý. Svou kořist dokázali uštvat. Zvíře má první minuty náskok, když je však lovec udrží v dohledu, začne je postupně dobíhat. Vzdálenost, kterou musí překonat, než kořist zkolabuje, může dosahovat až délky dnešního maratonu. Legendy o tomto způsobu obživy, antropology nazývaném vytrvalostní lov, můžeme slyšet po celé planetě – vyprávějí je indiáni v Americe, Austrálci i afričtí Masajové. Hrdiny těchto příběhů jsou však prapraotcové, kteří už dávno nežijí. Doloženě ale existují dvě místa a případy, kde a kdy se podařilo tento prazpůsob lovu ještě v nedávné či dokonce v dnešní době pozorovat a zaznamenat. Jednalo se o Křováky v pouštích Kalahari a právě o Tarahumary v mexickém státě Chihuahua.

„A co takhle Mexiko?“ vyrukoval jsem na Žákajdu s návrhem.

„Mexiko? Tam už jsou snad jen vykopávky.“

„A co Tarahumarové?“

„Neznám, o co jde?“

„Prý úplně nejlepší přírodní běžci planety. Možná bys sis s nima mohla i zaběhat.“

Na tohle se Žákajda hned chytla. A to zvlášť když jsem jí oznámil, že chci vedle návštěvy u těch běhajících indiánů podniknout i výstup na nejvyšší horu Mexika Pico de Orizaba.

Parťáci jsme už léta. Na cestách i v osobním životě. V tom osobním to někdy skřípe, ale na cestách tvoříme opravdu sehraný tým.

Žákajda je, ve srovnání se mnou, sportovnější typ. Od mládí se věnovala atletice, později i triatlonu. Po delší vynucené přestávce způsobené dlouho neléčenou boreliózou se k běhání vrátila někdy koncem devadesátých let. Zpočátku vyloženě jen tak pro relax a pro udržení dobré kondice nezbytné pro náročné putování, nejčastěji do vysokých hor.

Naše společné cestování začalo někdy v roce 2000. Od počátku mířilo do opravdové, těžce dostupné divočiny. Převážně do tropických oblastí ještě téměř nezasažených civilizací. Odkázáni jsme tam byli jen sami na sebe a důvěru v případnou pomoc domorodých obyvatel. Žádný telefon, žádná GPS navigace. V zeleném šeru mlžných pralesů stejně nic takového nefunguje.

Cesty jsme nazývali expedice. Možná trochu honosně, ale skutečností je, že vedle získaných poznatků o životě přírodních národů měla valná většina těchto cest také svou sportovní hodnotu. Jednou z nejtěžších byl třeba přechod napříč ostrovem Nová Guinea. Z hlediska náročnosti sportovního výkonu se nebojím každý jeden den pochodu v džungli srovnat s uběhnutým maratonem. Den za dnem, v naprosté divočině, s batohy na zádech a bez pomoci nosičů. Nikdy jsme nechtěli jakkoli negativně zasahovat do světa domorodců. Všechno potřebné se muselo vejít do jediného batohu. Postupně jsme tak získávali zkušenosti a dovednosti v komunikaci s domorodými lidmi, s pobytem v opravdicky divoké přírodě. Nejednou došlo i na krizové situace, při nichž byly pořádně prověřeny naše sehranost a odolnost.

Když jsme zrovna nebyli na cestách, běhali jsme, kdykoli se naskytla volná chvíle. Běh je výborná kompenzace starostí všedních dnů i nejjednodušší prostředek k udržení dobré kondice. Při své až paličaté cílevědomosti mu Žákajda postupně propadala čím dál víc. A délku tratí přitom s přibývajícím věkem prodlužovala.

V roce 2010 to jako mistryně ČR v běhu na sto kilometrů v čase 9:28:13 dotáhla až do utramaratonské reprezentace a několik hodin týdně přitom stále trávila i v posilovně. Mistrovské tituly však získala už v letech 2003 a 2006 ve vytrvalostně silovém pětiboji a tuhle, na přípravu poměrně náročnou, disciplínu si vyzkoušela znovu v roce 2010 na mistrovství ČR. Tehdy skončila jako veteránka v absolutním pořadí bez rozdílu věku druhá. V soutěži spojující tři disciplíny silového charakteru a dvě disciplíny vytrvalostní „stačilo“ Žákajdě k získání titulu Ocelová žena následující: sedmačtyřicetkrát zdvihnout bench-press činku o váze 32,5 kg, devatenáctkrát provést shyb na hrazdě, sto pětkrát za dvě minuty stihnout leh-sed bez držení nohou, v terénu uběhnout 5,5 km v čase 24:21 a v silniční cyklistice na 40 km dosáhnout času 1:34:50.

Po sportovně úspěšném roce jí výlet do Mexika spojený s během a pobytem na horách připadal jako skvělý nápad. Navíc dobře zapadal do příprav k její účasti na dalším mistrovství světa v běhu na sto kilometrů, které se mělo konat na podzim v nizozemském Winschotenu. Problematiku právě probíhající drogové války v Mexiku jsem raději nezmínil. Nechtěl jsem oživit naše nepříjemné vzpomínky na pobyt ve válečné zóně na východě Demokratické republiky Kongo.

Poměrně rychle bylo rozhodnuto. V létě 2011 vyrazíme do Mexika na naši první běžecko-poznávací expedici.

Při přípravě i průběhu všech našich expedic bývají naše role tak nějak přirozeně rozděleny. Mně připadá teoretická a organizační příprava a Žákajda má na starosti hlavně komunikaci. Tentokrát to pro ni znamenalo oprášit znalosti španělštiny a já se vrhl do hledání informací o Tarahumarech. Plán stihnout i výstup na Orizabu vzal brzy za své. V uvažovanou dobu nebyla pro výstup vhodná sezóna, ale hlavně jsem byl tak razantně zasažen přívalem nových poznatků o indiánech, že mi připadalo škoda nevěnovat se pouze jim. Zprávy o Tarahumarech byly nesmírně zajímavé. Současně však často rozporuplné, což u mě vzbuzovalo pochybnosti o jejich věrohodnosti.

Informace jsem sbíral z nejrůznějších zdrojů a nestačil se divit. Když pak na jaře roku 2011 vyšla knížka Born to Run v překladu do češtiny, okamžitě jsem si ji pořídil. Český název zněl Zrozeni k běhu. Nebývá zvykem, aby kniha svým podtitulem sama sebe poněkud neskromně označila za světový knižní bestseller. Ale nutno říct, že v tomto případě to byla pravda. Pouhé dva roky od prvního amerického vydání byla knížka už nyní považována za jakousi běžeckou bibli. Rozhodně se nejedná o klasiku populárně-vědecké literatury. Styl Christophera McDougalla a žánr knihy by šlo v nadsázce charakterizovat jako nakažlivě čtivý běžecký western o strhujícím závodě skupinky bílých ultramaratonců s přesilou domorodých indiánů. Tento ústřední příběh autor zdařile doplnil celou řadou zajímavých vědeckých poznatků. Vše je navíc okořeněno příběhy výjimečných běžců, mezi nimiž nechybí ani česká legenda Emil Zátopek.

Hlavními hrdiny místy až pohádkově vyznívajícího příběhu však zůstali lidé žijící v současnosti. Vedle autora knihy v roli vypravěče je to naivně bláznivý Caballo Blanco, běloch žijící po způsobu Tarahumarů, a spolu s nimi symboly setkání dvou světů: svět naší civilizace představuje Scott Jurek, špičkový americký ultramaratonec světové extratřídy, a svět Tarahumarů zastupuje Arnulfo Quimare, pro svou fyzickou zdatnost a vytrvalost označovaný za krále Měděných kaňonů.

Hledači tajemství a ochránci Tarahumarů Bílému koni (jak zní český překlad španělského El Caballo Blanco) se podaří zorganizovat neobyčejný závod. Skupina amerických běžců vyběhne spolu s domorodými indiány na padesát mil dlouhou trať vedoucí divokou, drsnou krajinou. Napínavý souboj o vítězství nakonec vyhraje indián a ultramaratonec se přijde poklonit jeho běžeckému umění.

McDougall se snažil dát závodu, který proběhl v roce 2006 a tvoří hlavní dějovou osu knižního bestselleru, punc jedinečnosti a světovosti. Popisuje ho v superlativech:

„… jsem se ocitl uprostřed největšího závodu, jaký kdy svět viděl, vrcholného běžeckého souboje, nekonvenčního střetnutí nejlepších vytrvalostních běžců naší doby s nejlepšími ultraběžci všech dob na padesátimílové trase po tajných stezkách, jichž se v minulosti dotkly jen nohy Tarahumarů.“

A je na místě přiznat, že závod notnou dávku jedinečnosti opravdu měl. Nešlo sice o první konfrontaci přírodních běžců a vrcholových sportovců (mezi něž lze bezesporu zařadit Scotta Jurka, který v průběhu své doposud aktivní kariéry dosáhl mnoha mimořádných úspěchů a rekordů, v nichž posunul hranice běhání – vyhrál například Western States 100 Mile Endurance Run, Sparthatlon nebo Badwater Ultramarathon), ale bylo to zřejmě poprvé, kdy se takové srovnání odehrálo z pohledu indiánů na jejich domácí půdě. Originální bylo samozřejmě i to, že se autor knihy tohoto běhu také aktivně zúčastnil.

Při shromažďování informací jsem se nesoustředil jen na ty, které se týkaly legendárních běžeckých schopností Tarahumarů. Pro naplánování cesty jsem musel zabrousit také do geografie, ale tady jsem byl rychle hotov. Velmi záhy jsem totiž zjistil, že Měděné kaňony, kde Tarahumarové žijí a běhají, jsou turisticky atraktivní oblastí – krásnou a po všech stránkách zajímavou. Trasu a způsob, jak se do domoviny Tarahumarů dostat, jsem snadno a rychle naplánoval pomocí průvodce po Mexiku. Daleko zajímavější bylo další pátrání etnografické a historické.

A světe, div se, stejně jako při přípravě několika předchozích expedic jsem i tady narazil na české stopy!

V 17. století přivítali Tarahumarové první jezuitské misionáře s nadšením jako mocné kouzelníky a zástupce jiných světů. O ještě starší minulosti těchto indiánů není téměř nic známo. Je docela dobře možné, že do až té doby skutečně žili kočovným způsobem a ovládali techniku vytrvalostního lovu, která spočívá v uštvání kořisti prostřednictvím běhu. Takový lov nezanechává stopy a je těžké ho doložit třeba nálezem pozůstatků zbraní nebo pastí. Tarahumarové uvěřili misionářům, kteří jim s křesťanstvím přivezli nové modlitby, rituály, hudbu a také kozy, prasata i jednoduché zemědělství. Ovlivnili mnohé z nich natolik, že se vzdali kočovného života a usadili se v nových vesnicích kolem misií.

Jenže s příchodem Španělů a objevem bohatých zásob drahých kovů vzala křesťanská idyla za své. Na dobývání stříbra, mědi a zlata bylo třeba levné pracovní síly, a tak se vojáci vydali k misiím. Domorodé muže odvlekli na nucené práce, ženy znásilnili, nepoddajné povraždili. Přinesli také neštovice a mezi Tarahumary se rozkřiklo, že se jimi nakazí při křtu. V sedmnáctém století se však Tarahumarové nevyznačovali pro ně dnes tak typickou plachostí a mírumilovností a ve dvou válkách v letech 1648 až 1652 a 1690 až 1698 se vetřelcům vzepřeli. Pálili kostely a vraždili. Právě o těchto dobách podal mimořádně cenné svědectví český jezuita Josef Neumann. I když…

Pokud bych se chtěl přiblížit stylu úvah v superlativech a senzacích, mohl bych říct, že tento Čech ovlivnil běžecké tradice Tarahumarů. Ve skutečnosti na nich svůj podíl určitě měl, ale jak zásadní a jestli kladný, či záporný, lze s odstupem stovek let jen těžko soudit. Navíc nebyl tak úplně Čech. Narodil se roku 1648 v Bruselu a ve slovníku významných českých iberoamerikanistů je uváděn jako českoněmecký misionář v Mexiku. Studoval ve Vídni a roku 1663 vstoupil do České provincie Tovaryšstva Ježíšova. Po dosažení terciátu požádal generála jezuitského řádu v Římě o vyslání do zámořských misií, bylo mu vyhověno a roku 1680 odplul do Nového Španělska, jak se tehdy Mexiko nazývalo. Zde poznal indiány Tarahumara, se kterými sdílel společný rys velké vytrvalosti. Byl stejně vytrvalý jako ti, které přišel obracet na svou víru, protože tu nakonec prožil víc než padesát let. Až do své smrti roku 1732 na misii Carichi pobýval v oblasti dnešního mexického státu Chihuahua, čtyřikrát zastával tříletou funkci superiora tarahumarských misií a třikrát tříletou funkci visitátora, během nichž důkladně poznal kraj a jeho obyvatele.

Spis, který napsal na základě osobních zkušeností, vyšel dva roky před jeho smrtí na pražské univerzitě a stal se velmi důležitým zdrojem poznání společenské situace koloniálního Mexika a ojedinělým etnografickým pramenem. Je psán latinsky a překlad jeho všeobsažně dlouhého názvu zní Dějiny povstání, které proti misionářům Tovaryšstva Ježíšova a jejich pomocníkům zdvihly národy indiánské, a to především Tarahumarové v Severní Americe a v království Nová Kantabrie, které již bylo téměř celé uvedeno na víru katolickou. V době vydání spisu už byla všechna povstání potlačena a Tarahumarové byli zahnáni hluboko do nehostinných a neúrodných strží pohoří Sierra Madre. Tamější podmínky jen stěží dovolovaly byť jednoduché zemědělství a pastevectví, ke kterému se pod vlivem misionářů přiklonili od původního sběračství a vytrvalostního lovu.

Ale běh z jejich životů nezmizel. Jen těžko totiž ve skalnaté krajině kaňonů hledali místo pro políčka kukuřice a fazolí, a tak museli žít v roztroušených, od sebe velmi vzdálených rodinných usedlostech. Jednotlivá obydlí se nacházela na rozlehlém území a i k nejbližšímu sousedovi to bylo daleko. Běh jim zůstal jediným možným prostředkem, jak v náročném terénu překonávat velké vzdálenosti. Nikdy nebyl pro Tarahumary jenom zábavou, ale nutnou součástí jejich prostého způsobu života.

Také název Tarahumara pochází od prvních jezuitských misionářů, kteří nepřesně užívali i pojem národ Tarahumara. Těmto indiánům byla myšlenka národa či státu úplně cizí. Byli individualisté společného náboženského vyznání a podobného životního stylu. Dnes se počet Tarahumarů odhaduje na padesát pět tisíc a stále mluví svým původním jazykem, který je řazen do uto-aztécké skupiny. Označení Tarahumara je vlastně zkomoleninou slova Rarámuri, jak tito indiáni nazývají sami sebe. Existuje několik pokusů o jeho výklad. Nejjednodušší a nejužívanější překlad je prostě „Běžec“. Zaujal mě však pokus o doslovný překlad, který zní „Ten, který utíká pěšky“, jak je uvedený v encyklopedické knize Indiáni tří Amerik od Mnislava Zeleného – Atapany.

Nejdřív se mi ten název zdál zvláštní, nesmyslný, ale později mi došlo, že je vlastně překvapivě výstižný. Nejde pouze o to, že Rarámuri umí dobře a vytrvale běhat. Tarahumarové po celá staletí utíkali. Neměli koně jako jejich nepřátelé, a tak před nimi pěšky prchali a ukrývali se. Pěšky utíkali do divoké krajiny kaňonů, kde nebyl kůň pro nepřátele žádnou výhodou.

Jako aktivnímu příznivci pivního moku mi byly sympatické i zprávy o nápoji tesgüino. Konzumace tohoto nakyslého domácího kukuřičného piva je pro Tarahumary prý stejně tradiční jako běhání a zdá se, že předpoklady k dlouhému běhu nijak nesnižuje. Neunikly mi ani různorodé informace o možných podpůrných prostředcích jejich ohromující fyzické výkonnosti, ať už byla připisována užívání peotlu, nebo, jak je zdůrazňováno v knize Zrozeni k běhu, semínkům chia.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Předmluva

Hvězda 1

Zrozeni k běhu – legendy, fakta a otazníky