Patricia Gibneyová

Stará tajemství

Kalibr

Přeložila Lenka Faltejsková

THE LOST CHILD

Copyright © Patricia Gibney, 2017. All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

ISBN 978-80-242-6776-0

Kathleen a Williamovi Wardovým, mým rodičům, za lásku, podporu a povzbuzení.

Sedmdesátá léta: Dítě

„Buď potichu, prosím tě. Už nebreč.“

„Ale… ublížila mi. Chci zpátky k naší druhé mamince.“

„Ššš. Ššš. To já taky, ale když budeme hodní, tahle maminka nám neublíží. Musíš být moc, opravdu moc hodný.“

Další pláč. „Jenže když mně to nejde. Mám hlad.“ Škyt.

„Hlavně nezačínej škytat. To ne. Strašně ji to rozčiluje.“

Obejmu hubené drobné tělíčko svého dvojčete a zadívám se do černého prázdna. Je tu tma. Když tahle maminka zhasnula na chodbě, dokonce i tu malou škvírku v zámku vyplnila černota. Opřu se o sáček vysavače, chci si z něj udělat polštář pod hlavu, ale je moc boulovatý. Jsem kostnatá a v místě, kde se mi hlava mého bratra opírá o rameno, mě brní a píchá.

Mám křeče, nemůžu se pohnout. Pro dospělého člověka by asi tíha mého dvojčete, které na mně leží, nic nebyla, ale mě zmáhá.

Ze stropu se mi na nos spustí pavouk. Vykřiknu. Bratr se mi vytrhne, hlasitě narazí hlavou do zdi. To už ječíme oba.

V těsném prostoru skříně na chodbě se naše výkřiky hlasitě rozléhají. Ani jeden nevíme, proč ten druhý vyvádí. Ani jeden nedokáže toho druhého utišit. Ani jeden nevíme, kdy ta hrůza skončí.

A pak… se otočí klíč v zámku.

Carrie Kingová si rukama zacpe uši. Zmlknou už někdy? Věčně brečí, ječí, natahují. Smradi. Po všem, co pro ně udělala. Vzdala se drog. Přestala pít. Stala se někým jiným. Kvůli nim. Aby je získala nazpátek. Musela to udělat, zvlášť po těch předchozích, které jí sebrali. Tolik o ně bojovala.

„Ticho!“

Odzátkuje láhev whisky a nalije si sklenku. O dva loky později cítí, jak se jí v žilách rozlévá teplo. Tak je to lepší. Přesto je pořád slyší. Další hlt.

„Dost!“ Vyběhne z kuchyně a uhodí do dveří skříně na chodbě.

„Řekla jsem ticho! Jestli ještě ceknete, oba vás zabiju,“ zařve.

Opře se o bílou překližku, hruď se jí prudce zvedá a klesá po té námaze. Naslouchá přes bušení svého srdce. Stále pláč, ale tišší. Jen slabé naříkání.

„Díkybohu,“ oddechne si. „Konečně klid.“

Dovleče se zpátky do kuchyně, na bosá chodidla se jí lepí špína a drobky. Postaví se k přeplněnému dřezu, podívá se špinavým oknem ven, spolkne tabletu LSD. Spíš by potřebovala ubalit. Vytáhne z kapsy u sukně sáček s marihuanou, ubalí si joint a dvakrát rychle za sebou potáhne.

Podlomí se jí kolena. Vidí dvě okna, nebo snad tři? Chlebník poskakuje po pultu a koště by chtělo tancovat.

Zasměje se a zapálí svíčku. Tohle je vážně solidní matroš. Nebo to bylo to LSD? Otočí se, popadne láhev whisky a napije se z ní. Už nechutná tak ostře. Otevře knížku, která leží vedle ní, vzápětí ji zase zavře. Ani si nevzpomíná, kdy naposledy četla, ale tahle knížka se jí líbila. Ty obrázky. Zato teď jako by se jí vysmívala.

Kravál na chodbě utichl, místo něj slyší andělský zpěv. Jsou tam nahoře, na bílých načechraných obláčcích na stropě. Vypadají docela roztomile, ne jako ta zatracená dvojčata, která ji o tolik připravila. Ale aspoň je má u sebe. Sebrala je pěstounské matce. To byl výsměch, ta ženská neměla ponětí, jak vychovávat děti.

„Ahoj, andělíčci,“ zašvitoří ke stropu. Její hlas zní o oktávu výš než jindy. „Přišli jste zavřít hubu těm smradům?“

Vtom zaslechne výkřiky. Nechápavě se zamračí, rozhlíží se po kuchyni. Andělíčci zmizeli.

Carrie Kingová si znovu přihne whisky, potáhne z jointa a popadne dřevěnou vařečku. Když vybíhá z kuchyně, nevšimne si, že porazila svíčku a láhev.

„Tak teď vám dám důvod, abyste měli proč řvát. To teprve uvidíte!“

DEN PRVNÍ

Začátek října 2015

1. KAPITOLA

Večery byly ke studiu nejvhodnější. Po ruce měla sklenku vína, z telefonu v dokovací stanici se linula tichá melodie, rolety byly napůl zatažené a louka za domem se topila ve tmě. Světlo se odráželo od okna, takže viděla do všech koutů. Byla sama jen se svými knihami. U sebe doma. V bezpečí.

Marian Russellová si sice nechtěla vybrat studium sociálních věd, ale genealogická část ji ohromně bavila. Všechno ostatní bylo pro její hloupý mozek příliš intelektuální. Je hloupá. Arthur jí to opakoval tolikrát, že tomu sama v podstatě věřila. Ačkoli věděla, že doopravdy to tak není.

Usmála se pro sebe, vložila do úst dva prášky, zapila je vínem a zapálila si cigaretu. Od té doby, co se jí podařilo přesvědčit soud, aby jejímu manželovi vydal zákaz vstupu do jejího obydlí, si konečně začínala dávat život dohromady. Zaměstnání v supermarketu na pětadvacet hodin týdně pomohlo, navíc jí zůstalo auto. Ten budižkničemu ztratil řidičský průkaz a vykašlal se na to. Podařilo se jí přesvědčit matku, aby dům přepsala na ni a přestěhovala se do bytu, takže se jí přestala plést pod nohy. K tomu má svůj kurz. A víno a prášky.

Vchodové dveře se otevřely a zabouchly.

„To jsi ty, Emmo?“ zavolala přes rameno. Pomyslela si, že si s dcerou musí promluvit. Emmě bylo sedmnáct a vracela se domů čím dál později. Marian se podívala na hodinky. Ani ne devět.

Napila se vína. „Kde jsi byla?“

Ticho. I když něco provedla, Emma se nikdy nedala. Že by se potatila? Tím to nebude. Marian dobře věděla, kde k tomu její dcera přišla.

Zvedla se a otočila se ke dveřím. Sklenka jí vypadla z ruky.

„Ty!“

2. KAPITOLA

Carnmore byla tichá čtvrť na předměstí Ragmullinu. Kdysi tudy vedl hlavní tah, ale od té doby, co postavili silniční okruh, zůstala místní komunikace odříznutá a obyvatelé čtvrti nebo jiní řidiči ji vesměs využívali jen k parkování, pokud o ní vůbec věděli. Jediné dva domy v ulici od sebe dělilo téměř pět set metrů, svítila jen jedna pouliční lampa ze tří. O nocích jako ta dnešní, kdy do země zlostně bušily dešťové kapky, to bylo temné a opuštěné místo. Stromy z mokrých větví setřásaly zbývající listy, půda byla rozblácená a černá.

Když sem dorazili detektiv inspektorka Lottie Parkerová a detektiv seržant Mark Boyd, místo činu už bylo ohraničené policejní páskou. Dva hlídkové vozy blokovaly výhled na dům případným zvědavým zevlounům. Zatím však ulice zela prázdnotou, až na hemžící se policisty.

Lottie se podívala na Boyda. Zavrtěl hlavou. Měřil přes sto osmdesát centimetrů, byl štíhlý a svalnatý. Kdysi černé vlasy, nyní prokvetlé šedinami, měl krátké, zastřižené strojkem kolem uší, které mu trochu odstávaly.

„Jdeme dovnitř, ať tu nestojíme na dešti,“ pobídla ho. „Tyhle noční případy nesnáším.“

„A já nesnáším domácí násilí,“ poznamenal Boyd a zvedl si límec kabátu.

„Mohlo jít o vloupání, které se zvrtlo.“

„Mohlo jít o cokoli, ale Marian Russellová nechala už někdy před rokem vystavit manželovi Arthurovi soudní zákaz vstupu sem do domu,“ konstatoval. Údaje četl z papíru, z něhož odkapávala voda. „Už ho dvakrát porušil.“

„Stejně to ale nemusel udělat on. Jdeme to prohlédnout.“

Utáhla si límec černé prošívané bundy. Doufala, že letošní zima nebude tak strašná jako ta poslední. Říjen někdy býval hezký měsíc, ale momentálně vydali meteorologové varování před větrnou bouří s tím, že vítr bude teprve nabírat na síle. Ragmullin obklopovala jezera, kvůli kterým tu docházelo k záplavám, a Lottie už měla deště za poslední dva týdny plné zuby.

Zběžně si prohlédla automobil zaparkovaný na příjezdové cestě a zamířila k domu. Dveře byly otevřené. Vchod jí zastoupil uniformovaný policista. Když ji poznal, pokývl jí.

„Dobrý večer, inspektorko. Není to hezký pohled.“

„Za poslední rok už jsem viděla taková jatka, že mě hned tak něco z míry nevyvede.“ Vytáhla z kapsy ochranné rukavice, foukla do nich a pokusila se je navléct na mokré dlaně. Z kabelky vylovila jednorázové návleky na boty.

„Jak se dostal dovnitř?“ zeptal se Boyd.

„Dveře jsou neporušené, možná měl klíč,“ usoudila Lottie. „A zatím nevíme, jestli to byl ‚on‘.“

„Arthur Russell měl soudní zákaz vstupu. Vůbec by neměl mít klíč.“

„Boyde… dáš mi šanci?“

Lottie se sehnula a prohlédla si cestičku z krvavých šlápot. „Krvavé stopy přes celou chodbu až ven.“

„Oběma směry.“ Boyd ukázal na šlápoty.

„Vracel se pachatel ke dveřím něco zkontrolovat, nebo chtěl někoho vpustit dovnitř?“

„Až sejme kriminalistická jednotka otisky, dozvíme se víc. Dávej pozor, kam šlapeš.“

Lottie se na Boyda zamračila a opatrně se vydala úzkou chodbou. Dostala se do kuchyně zařízené ve staromódním duchu, ačkoli působila relativně nově. Lottie se zastavila, otřásla se. Ucítila za sebou Boyda a vítala to. Díky tomu si připadala lidsky i tváří v tvář něčemu tak nelidskému.

„To byla pořádná rvačka,“ utrousil.

Dřevěný stůl ležel překocený, na něm dvě židle, z toho jedna měla ulomené tři nohy. Na podlaze se válely rozházené knihy a noviny a také telefon a notebook s rozbitými displeji, jako by na ně někdo dupl. Z kuchyňského pultu bylo smeteno všechno, co se dalo. Po skříňkách stékaly různé omáčky a polévka, do dřezu tekla voda z puštěného kohoutku.

Lottie odtrhla oči od toho chaosu, který svědčil o nelítostném souboji, a zadívala se na mrtvolu. Tělo leželo tváří dolů v kaluži krve. Krátké hnědé vlasy přilehly k hlavě kolem krvácející rány, jíž zřetelně prosvítala kost a mozková tkáň. Pravá noha trčela v nepřirozeném úhlu do strany, stejně tak levá paže. Sukně byla roztržená, červená halenka měla rozervaná záda.

„Podél páteře viditelné modřiny,“ poznamenal Boyd.

„Surově zbitá,“ zašeptala Lottie. „Zvratky?“ zadívala se na zbytky tekutiny jen pár centimetrů od svých nohou.

„Dcera Marian Russellové byla…,“ začal Boyd.

„Ne. Nedostala se dovnitř. Zapomněla si klíče. Volala na matku skrze schránku na dopisy. Pak to oběhla dozadu a zkusila zadní vchod. Nakonec se vrátila ke kamarádce a zavolala tísňovou linku. Tak to aspoň stojí ve zprávě.“

„Jestli se nedostala dovnitř, vrhnul tu někdo od nás,“ poznamenal Boyd.

„Nemusíš to rozebírat, Boyde, tohle vidím.“ Lottie si chtěla prohrábnout vlasy, ale uvědomila si, že má gumové rukavice. „Kde ta její dcera je?“

„Emma? U sousedů.“

„Chudák holka, musela tohle vidět.“

„Právě že neviděla…“

„V hlášení stojí, že se dovnitř podívala okénkem v zadních dveřích, Boyde. Rozhodně toho viděla dost, aby se do konce života pořádně nevyspala.“

„A jak spíš ty? Vzhledem k tomu, co všechno při téhle práci vidíš? Já to ze sebe dostávám na kole, jak to zvládáš ty?“

„Teď se o tom bavit nebudeme.“ Jeho zkoumavá otázka se jí nelíbila. Už tak toho o ní ví víc než dost.

Vešla do kuchyně a uvědomila si, že narušují místo činu, které už navíc kontaminoval první zasahující policista. „Kriminalistická jednotka už je na cestě?“

„Budou tu tak za pět minut,“ odpověděl.

„Když už musíme čekat, můžeme se zamyslet nad tím, co se tu stalo.“

„Manžel vpadl dovnitř…“

„Proboha, Boyde! Necháš už toho? Nevíme, jestli to byl ten manžel.“

„Jasně že byl.“

„No dobře, řekněme, že souhlasím. Otázka je proč. Co ho k tomu dohnalo? Nesměl rodinu navštěvovat už rok, a najednou zešílí? Proč zrovna dneska?“ Lottie se kousla do rtu, přemítala. Něco jí na tom nesedělo, ale nedokázala to pojmenovat. Aspoň zatím ne. „Už Arthura Russella našli?“

„Zatím ne. Po městě chodí hlídky, dopravní policie má jeho espézetku. Podle záznamů mu propadl řidičák, ale to auto tu není, tak asi můžeme předpokládat, že v něm odjel. Najdeme ho.“

„Komu v tom případě patří to auto před domem?“

„Už to prověřujeme.“

Za sebou zaslechla rozruch a otočila se. Jim McGlynn, velitel kriminalistické jednotky, byl dvěma dlouhými kroky u ní. V jedné ruce nesl těžký kufr s vybavením.

„Nechystáte se vy dva odejít do penze?“ zeptal se.

Lottie se přimáčkla ke zdi, aby mohl projít. „Ne, proč?“

„Jako by se na vás smrt přímo lepila. Zůstaňte venku, dokud vám nedovolím jít dovnitř.“

Lottie zaskřípala zuby, přinutila se nevypustit z úst, co by mu tak ráda řekla. Čekala, zatímco McGlynnův tým začal rozkládat ocelové nášlapné desky, aby kriminalisté při pohybu nepoškodili místo činu. Zadívala se na Boyda, který si zamnul ústa a tvář. Očividně měl něco na jazyku. Položila si prst na rty, aby ho umlčela.

„Kdo si myslí, že je?“ pošeptal jí.

„Právě teď náš nejlepší přítel,“ opáčila.

Mlčky sledovali, jak jednotka sbírá důkazy z místa činu. Po pětadvaceti minutách se dostavila státní patoložka Jane Doreová a McGlynn konečně převrátil tělo.

Teprve tehdy Lottie pochopila, co jí nesedělo. Tohle tělo nemohlo patřit Marian Russellové. Byla to mnohem starší žena.

„Kdo to sakra je?“ užasl Boyd.

3. KAPITOLA

„Úder tupým předmětem do zadní části lebky.“ Jane Doreová si stáhla ochranný oblek a nacpala ho do papírového pytle, který jí přidržel její asistent. Státní patoložka měřila nějakých sto padesát centimetrů, ale co jí scházelo na výšce, rozhodně nepostrádala v erudici. „Najděte tu zbraň a já ji s tím poraněním porovnám.“

„Tušíte, co to mohlo být?“ zeptala se Lottie.

„Něco tvrdého a zaobleného.“

„Můžete nám povědět ještě něco?“ Lottie se snažila neprosit. „Potřebujeme ji identifikovat.“

„No, tak já rozhodně nemám tušení, kdo je oběť. Na osmou ráno plánuju pitvu. Třeba nám to tělo něco prozradí. Stavte se a uvidíte sama.“

„Přijdu. Díky.“ Lottie se dívala za odcházející patoložkou. Její řidič jí přidržoval deštník nad hlavou.

„Na sloupku u schodiště visí dámská pláštěnka. Je mokrá,“ upozornila Boyda, který se postavil ven před vchod. Zapálil dvě cigarety a jednu jí podal.

„Takže?“ pobídl ji.

Potáhla. Nekouřila. Ne doopravdy. Jedině když jí Boyd nabídl. Dvojitá vodka by bodla, pomyslela si. Už se s pitím pokoušela mnohokrát přestat, přesto v posledních měsících začínala sklouzávat ke starým zlozvykům. Dlouze z cigarety potáhla a rozkašlala se.

„Ať je to, kdo chce, přišla na návštěvu a možná vyrušila lupiče. Ten plášť na zábradlí u schodů musí být její,“ dedukovala Lottie.

„Společenská návštěva uprostřed noci?“ nadhodil Boyd.

„Nikde jsem neviděla její kabelku. Nemáme z čeho zjistit, kdo to je.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

DEN PRVNÍ

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA