Přeložila Lenka Uhlířová

Death Comes As the End

Copyright © 1944 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trade marks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.

All rights reserved.

This edition was published in 2020.

Translation entitled NAKONEC PŘIJDE SMRT

Copyright © 2020 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-6710-4

Profesoru S. R. K. Glanvillovi

Milý Stephene,

byl jsi to ty, kdo mi původně vnukl myšlenku umístit děj detektivky do starověkého Egypta. Bez tvé pomoci a tvého povzbuzování by tato kniha nikdy nebyla napsána.

Chci ti říct, s jakou chutí jsem přečetla všechny ty zajímavé knihy, které jsi mi půjčil, a ještě jednou ti poděkovat za trpělivost, s níž jsi zodpovídal moje dotazy, a za čas a námahu, které jsi na to vynaložil. S jakým potěšením a zájmem jsem tuto knihu psala, už víš.

Tvá oddaná a vděčná přítelkyně

Agatha Christie

Autorčina poznámka

Děj této knihy se odehrává v Egyptě na západním břehu Nilu poblíž Théb (staroegyptského Vasetu) kolem roku 2000 př. Kr., avšak na čase ani místě v příběhu nezáleží – jakýkoli jiný čas i místo by posloužily stejně. Inspiraci k zápletce a postavám jsem čerpala ze dvou nebo tří egyptských dopisů pocházejících z doby 11. dynastie, nalezených asi před dvaceti lety ve skalní hrobce naproti Luxoru expedicí Metropolitního muzea umění v New Yorku a přeložených profesorem (tehdy panem) Battiscombem Gunnem pro muzejní bulletin.

Čtenáře by mohlo zajímat, že financování zádušní služby – v pradávné egyptské civilizaci zcela běžná záležitost – bylo principiálně velice podobné středověkým zádušním darům. Majetek se odkazoval zádušnímu knězi a na oplátku za to se očekávalo, že kněz bude udržovat hrobku zůstavitele závěti a o určitých svátcích v průběhu roku bude provádět oběti za klid nebožtíkovy duše.

Výrazy „bratr“, „sestra“ v egyptských textech mívají význam „milenec“, „milenka“ a často jsou zaměnitelné s označením „manžel“, „manželka“. Stejným způsobem jsou užity i v této knize.

Zemědělský kalendář starověkého Egypta, který tvořil pozadí rolníkova života, sestával ze tří ročních období po čtyřech měsících o třiceti dnech a doplněný o pět nadpočetných dní na konci roku byl používán jako oficiální kalendář. Tento „rok“ o 365 dnech původně začínal příchodem záplavových vod Nilu do Egypta, podle našeho počítání ve třetím červencovém týdnu, ale vzhledem k absenci přestupného roku se během staletí předbíhal, takže v čase našeho vyprávění byl oficiální Nový rok o šest měsíců dřív než začátek zemědělského roku, to jest v lednu namísto v červenci.

Aby však byl čtenář ušetřen nutnosti soustavně brát ohled na oněch šest měsíců, jsou názvy ročních období, kterými pojmenovávám jednotlivé oddíly knihy, užívány podle tehdejších částí zemědělského roku: záplavy od konce července do konce listopadu; setba od konce listopadu do konce března a sklizeň od konce března do konce července.

A. Ch. 1944

Část první

Záplavy

PRVNÍ KAPITOLA

Druhý měsíc záplav

20. den

Reniseneb stála a dívala se na Nil.

Z dálky k ní doléhaly zvýšené hlasy jejích bratrů Ahmoseho a Sobka, kteří se hádali, jestli hráze na určitém místě bude třeba zpevnit, nebo ne. Sobek mluvil nahlas a sebejistě jako vždycky. Míval ve zvyku prosazovat své názory s nenucenou samozřejmostí. Ahmose mu odpovídal tichým, bručivým hlasem, ze kterého vyznívaly pochybnosti a znepokojení. Ahmoseho totiž něco znepokojovalo prakticky neustále. Byl ze synů nejstarší a během otcova pobytu na severních statcích ležela správa zdejšího hospodářství víceméně na něm, avšak jeho hřmotná, těžkopádná postava v sobě neměla vůbec nic ze Sobkova sebevědomí a lehkovážnosti. Ahmose vždycky jednal obezřetně, váhavě a měl sklony hledat potíže i tam, kde žádné nebyly.

Takové hádky slýchávala Reniseneb už od raného dětství, a v jejích vzpomínkách zněly hlasy obou starších bratří přesně jako teď. Zaplavil ji pocit bezpečí… Byla zas doma. Ano, vrátila se domů…

Když se však ještě jednou podívala přes bledou, zářící řeku, zase se v ní cosi vzbouřilo a zaplavila ji vlna bolesti. Chaj, její mladý manžel, je mrtvý… Chaj se svou rozesmátou tváří a svalnatými rameny. Je v Usirově království mrtvých a ona, Reniseneb, jeho vroucně milovaná žena, tu zůstala opuštěná. Prožili spolu osm let – byla skoro ještě dítě, když k němu přišla –, a teď se vrací, ovdovělá, do otcova domu a s sebou už přivádí Chajovo dítě, malou Teti.

V tuto chvíli se jí však zdálo, jako by odsud nikdy neodešla…

Vítala tu myšlenku…

Zapomene na celých těch osm let – tak naplněných bezmyšlenkovitým štěstím, teď přervaným, zničeným ztrátou a bolestí.

Ano, zapomene na ně, vyžene si je z hlavy. Znovu se stane Reniseneb, dcerou Imhotepa, kněze zemřelých. Znovu se stane dívkou bez vlastních myšlenek, dívkou, která ještě nepoznala cit. Jak krutá byla tahle láska jejího manžela a bratra! Ošálila ji svou sladkostí. Reniseneb vzpomínala na svalnatá, bronzová ramena a rozesmátá ústa – a teď byl Chaj na cestě na onen svět, nabalzamovaný, zavinutý do obinadel a pod ochranou amuletů. V tomto světě už Chaj nikdy nebude plachtit po Nilu, chytat ryby a smát se do slunce, a ani ona už nebude ležet v jeho loďce s malou Teti na klíně a oplácet mu úsměvy…

Nebudu na to myslet, zařekla se Reniseneb. Už je to pryč! Teď jsem opět doma a všechno je stejné, jako bývalo. I já budu zakrátko taková. Bude to znovu jako dřív. Vždyť i Teti už zapomněla. Hraje si s ostatními dětmi a zase se směje.

Reniseneb se rázně otočila a vyrazila směrem k domu. Cestou minula několik oslů s nákladem, poháněných k říčnímu břehu. Prošla kolem sýpek a hospodářských stavení a vstoupila branou na nádvoří. Bylo to utěšené místo. Rozložité sykomory vrhaly stín na umělé jezírko, obklopené kvetoucími oleandry a jasmíny. Právě teď si u něj hrála Teti s ostatními dětmi a jejich pronikavé, jasné hlásky se rozléhaly kolem. Na břehu stál altánek a děti se bavily tím, že běhaly dovnitř a zase ven. Reniseneb si všimla, že Teti si hraje s dřevěným lvem, který otevíral a zavíral tlamu, když se zatahalo za provázek. Tuhle hračku sama jako malá milovala. Znovu si vděčně pomyslela: Jsem zase doma… Nic se tu nezměnilo, všechno vypadalo jako dřív. Život tady byl bezpečný, stálý a neměnný. Teď sice tím dítětem byla Teti a ona jednou z mnoha matek uzavřených ve zdech domu – ale princip, podstata věcí se nezměnily.

K nohám se jí dokutálel míč, se kterým si hrálo jedno z dětí, a ona mu ho se smíchem hodila zpátky.

Pak došla na verandu s pestrobarevnými sloupky a vydala se do domu. Prošla přes rozlehlou síň, zdobenou barevnými vlysy s motivy lotosů, vlčích máků a dalších květů, a zamířila do zadní části domu k ženským ložnicím.

K uším jí opět pronikly zvýšené hlasy a ona se znovu zastavila. S potěšením si vychutnávala staré známé zvuky. Satipej a Kait – hádají se jako vždycky! Dobře si vzpomínala na Satipejin hlas: zvučný, despotický a nahánějící hrůzu. Satipej byla ženou jejího bratra Ahmoseho – vysoká, energická, výřečná žena a oním drsným, pánovitým způsobem i pohledná. Byla autorita sama – sekýrovala služebnictvo, na ničem nenechala nit suchou a čistě jen silou své osobnosti a soustavného lání dokázala zařídit i nemožné. Všichni se jejího jazyka děsili, a tak si raději pospíšili vyplnit, co jim nařídila. Ahmose měl pro svou ráznou, odhodlanou ženu ten nejvyšší obdiv, ačkoli se od ní sám nechal tyranizovat takovým způsobem, že to Reniseneb často přivádělo k zuřivosti.

Čas od času, v pauzách mezi Satipejinými vzrušenými větami, zazněl i tichý, umíněný hlas Kait. Tahle rozložitá žena s tuctovou tváří byla manželkou pohledného a veselého Sobka. Zpravidla se plně věnovala svým dětem a zřídkakdy mluvila o něčem jiném. Při každodenních hádkách se švagrovou spočívala Kaitina role v prostém opakování původního tvrzení, ať už bylo jakékoli, to vše s tichou, ale neústupnou zatvrzelostí. Nikdy nedávala najevo hněv ani nadšení a nikdy ani na okamžik nevzala v potaz jiný pohled na věc než ten svůj. Sobek měl k manželce obzvlášť blízký vztah a otevřeně s ní mluvil o všech svých záležitostech, neboť bezpečně věděl, že ho vyslechne, občas cosi konejšivě broukne na znamení souhlasu nebo nesouhlasu a nebude si pamatovat nic nevhodného, poněvadž její mysl během hovoru stejně bezpochyby prodlévá u nějakého problému spojeného s dětmi.

„To je neslýchané, taková nehoráznost!“ ječela Satipej. „Kdyby měl Ahmose jen o něco víc odvahy než myš, nestrpěl by to ani minutu! Kdo tady má všechno na povel, když je Imhotep pryč? Ahmose! A jako Ahmoseho žena bych si já měla vybírat rohože a polštáře jako první. Ten otrok, ta černá hroší tlama, by měl –“

Přerušil ji těžkopádný, hluboký hlas Kait: „Ne, ne, beruško, necucej tu panenku. Koukej, tady máš něco lepšího – je to slaďoučké. No to je dobrota…“

„A co se tebe týče, Kait, ty v sobě nemáš ani špetku slušnosti, vždyť mě vůbec neposloucháš, vůbec neodpovídáš – chováš se odporně.“

„Ten modrý polštář byl vždycky můj… No koukni na tu maličkou – Anch zrovna zkouší chodit…“

„Ty jsi stejně pitomá jako ty tvoje děti, Kait, a to už je co říct! Ale takhle se z toho nevyvlečeš. Mám svoje práva, to ti povídám!“

Reniseneb sebou trhla. Někde vzadu zaslechla tiché kroky. Bleskově se otočila a s pocitem dobře známého znechucení pohlédla na Henet.

Henetin podlouhlý, hubený obličej se křivil do obvyklého podlézavého úsměvu.

„Jak vidíš, Reniseneb, moc se tu toho nezměnilo,“ řekla. „Vážně nevím, jak ten Satipejin jazyk můžeme všichni snášet! Jistě, Kait se alespoň může ohradit. Ovšem všichni nemají to štěstí! Já ale své místo znám – a jsem tvému otci vděčná, že mi dává jídlo, šaty a střechu nad hlavou. Je to tak dobrý člověk! A já jsem se vždycky snažila dělat, co bylo v mých silách. Pracuju bez ustání – pomůžu s tím, pak zase s oním – a nečekám za to díky nebo vděčnost. To kdyby žila tvá drahá matka, bylo by všechno jinak. Ona mě dokázala ocenit. Byly jsme jako sestry! Taková krasavice to byla! Já svoji povinnost splnila a slib, který jsem jí dala, jsem dodržela. ‚Postarej se o děti, Henet,‘ řekla mi, když umírala. A já jsem svému slovu dostála. Vám všem jsem otročila a nikdy nečekala poděkování. Nevyžadovala jsem je, a ani se mi ho nedostalo! ‚To je jen stará Henet,‘ říkají, ‚ta se nepočítá.‘ Nikdo si mě neváží. A proč by měli? Jen se snažím být užitečná, to je všechno.“

Jako úhoř se podvlékla Reniseneb pod paží a vešla do místnosti.

„Promiň, Satipej, ale ohledně těch polštářů jsem náhodou zaslechla, jak Sobek říká…“

Reniseneb vyrazila pryč. Stará nelibost vůči Henet v ní opět naplno vzkypěla. Zvláštní, jak Henet všichni svorně nesnášeli! Nejspíš za to mohl její kňouravý hlas, to, jak se ustavičně litovala, a občas i zlovolné potěšení, se kterým rozdmýchávala plameny hádek.

A vlastně proč ne? pomyslela si Reniseneb. Nejspíš to je Henetin způsob, jak se pobavit. Život pro ni musí být dost bezútěšný – a že dře jako soumar a nikdo jí nikdy ani nepoděkoval, to je pravda. Jenže Henet se nedá vyjádřit vděk, když upozorňuje na své zásluhy tak neodbytně, že to zmrazí jakoukoli vřelou odezvu, kterou by člověk snad mohl pocítit.

Henet, napadlo Reniseneb, je jednou z těch, jejichž osudem je prokazovat oddanost druhým a nemít nikoho, kdo je oddaný jim. Na pohled byla nehezká, a k tomu ještě hloupá. A přece vždycky věděla, co se kde šustlo. Její nehlučná chůze, nastražené uši a bystré, pronikavé oči jí zaručovaly, že před ní nezůstane nic dlouho utajeno. Někdy si všechny svoje vědomosti nechávala pro sebe – a jindy zase obcházela jednoho po druhém, našeptávala a pak z pozadí s potěšením pozorovala výsledky svého donášení.

Během času snad každý člen domácnosti žadonil u Imhotepa, aby se Henet zbavil, jenomže Imhotep byl k těmhle žádostem hluchý. Pravděpodobně byl jediný, kdo měl Henet rád, a ona mu jeho přízeň oplácela podlézavou, přímo psí oddaností, ze které se zbytku rodiny doslova zvedal žaludek.

Reniseneb se na chvíli nejistě zastavila a zaposlouchala se do ještě vzrušenější hádky svých švagrových, která díky Henetiným poznámkám stále nabírala obrátky. Pak se pomalu vydala k malé místnosti, ve které jako obvykle seděla její babička Esa, obsluhovaná dvěma malými černými otrokyněmi. Dívenky jí předváděly nějaké lněné oděvy a Esa byla zcela pohroužena do jejich prohlížení, které prokládala shovívavým peskováním svých služtiček.

Ano, všechno tu bylo pořád stejné. Reniseneb stála a poslouchala. Nikdo si jí nevšiml. Stará Esa se trochu scvrkla, ale to bylo asi tak všechno. Její hlas byl pořád stejný a věci, které říkala, byly pořád stejné, slovo za slovem skoro tak, jak si to Reniseneb pamatovala z doby před osmi lety, kdy sama odešla z domova.

Tiše vyklouzla z místnosti. Ani stařena, ani malé černé otrokyně si jí nevšimly. Reniseneb se na chvilku zastavila u otevřených kuchyňských dveří. Linula se z nich vůně pečených kachen a směs hovoru, smíchu a nadávek. V koutě čekala na očištění a uvaření hromada zeleniny.

Reniseneb stála docela klidně, oči přivřené. Ze svého místa mohla slyšet všechno, co se v domě dělo. Doléhal k ní různorodý, proměnlivý hluk z kuchyně, vysoký, pronikavý hlas staré Esy, řezavý Satipejin jekot a velice nezřetelně i hluboký, vytrvalý kontraalt Kait. Změť ženských hlasů – klevetících, plísnících, vykřikujících, plných smíchu i stížností…

Reniseneb najednou připadalo, že se tou neodbytnou, hlučnou ženskostí, která ji ze všech stran obklopovala, snad zadusí. Ženy – hlučné a věčně rámusící! Domácnost plná ženských, nikdy tichá, nikdy klidná, všechny neustále něco říkají nebo vykřikují, mluví o věcech, ale nikdy je neudělají!

To Chaj – Chaj ve své loďce, tichý a všímavý, plně soustředěný na rybu, kterou se chystá nabodnout na své kopí…

Úplný opak tohohle ustavičného kdákání, toho nikdy nekončícího hašteření.

Reniseneb rychle vyšla z domu do horkého, průzračného ticha. Spatřila Sobka, jak se vrací z polí, a v dálce uviděla Ahmoseho stoupat k hrobce.

Odvrátila se a vydala se vzhůru stezkou, vinoucí se po vápencových útesech, v nichž byla hrobka vytesána. Patřila velkému a vznešenému Meriptahovi a její otec byl služebníkem Ka zodpovědným za její udržování. Celý statek i veškeré pozemky tvořily součást daru hrobky.

Když byl otec pryč, povinnosti kněze zemřelých připadly na jejího bratra Ahmoseho. Ve chvíli, kdy Reniseneb zvolna vystoupala po stezce až nahoru, se Ahmose právě o něčem radil s Horim, správcem, který se otci staral o obchody a jiné záležitosti. Ti dva seděli v malé skalní komoře, jež sousedila s obětní síní hrobky. Skláněli se nad papyrem, který měl Hori rozložený na kolenou.

Když dorazila až k nim, oba se na Reniseneb usmáli. Usadila se poblíž v malém kousku stínu. Svého bratra Ahmoseho měla vždycky velice ráda. Byl mírný, dobrosrdečný a k ní se pokaždé choval mile a láskyplně. Hori s malou Reniseneb také vždycky jednal s vážnou laskavostí a někdy jí opravoval i rozbité hračky. Když opouštěla otcovský dům, býval to zamlklý mladík s citlivými, obratnými prsty. Reniseneb si pomyslela, že i když teď vypadá starší, v podstatě se téměř nezměnil. Vážný úsměv, který k ní vyslal, byl úplně stejný jako v jejích vzpomínkách.

„Sedmdesát tři bušlů ječmene s mladým Ipim…“ rozmlouvali spolu Ahmose a Hori tiše.

„Dohromady to dává dvě stě třicet špaldy a sto dvacet ječmene.“

„Ano, ale ještě je tu cena za dřevo a za obilí se nakoupil olej v Perhaa…“

Hovor pokračoval. Reniseneb spokojeně seděla a nechala se ukolébávat tlumenými mužskými hlasy v pozadí. Zanedlouho se Ahmose zvedl a na odchodu podal Horimu svitek papyru.

Reniseneb tam zůstala sedět s Horim. Oba mlčeli.

Po chvíli se dotkla svitku a zeptala se: „To je od mého otce?“

Hori přikývl.

„A co se tam píše?“ zeptala se zvědavě.

Rozvinula papyrus a zahleděla se na znaky, které se jejímu necvičenému oku zdály bez významu.

Hori se jí s lehkým úsměvem naklonil přes rameno a při čtení ukazoval na papyru prstem. Dopis byl formulovaný ozdobným stylem profesionálního nennisovetského sestavovatele dopisů.

„Služebník hrobky a majetku jejího, služebník Ka Imhotep praví:

Kéž jste zdrávi jako ten, kdo jest obdařen milionem životů. Kéž jsou vám ku pomoci bůh Herišef, pán Nennisovetu, i všichni ostatní bohové. Kéž bůh Ptah naplní vaše srdce radostí, jakou se radují ti, kdo žijí dlouho. Syn mluví ke své matce, služebník Ka ke své matce Ese: Jak se ti daří, nacházíš se ve zdraví a v bezpečí? A k celé domácnosti: Jak se daří vám? K mému synu Ahmosemu: Jak se ti daří, nacházíš se ve zdraví a v bezpečí? Využij co nejlépe mé půdy. Snaž se co nejusilovněji, neustávejte v práci, dokud nebudete rýt nosem v hlíně. Viz, že když budeš přičinlivý, budu za tebe velebit boha –“

Reniseneb se rozesmála.

„Chudák Ahmose! Určitě i tak pracuje do úmoru.“

Jak poslouchala otcovo nabádání, vytanul jí Imhotep živě před očima – pompézní, ustavičně se rozčilující muž, který věčně někoho napomíná nebo udílí pokyny.

Hori pokračoval:

„Pečuj dobře o mého syna Ipeje, slyšel jsem, že je nespokojený. A dbej, aby se Satipej chovala slušně k Henet. Nepouštěj to ze zřetele. Nezapomeň mi napsat, jak je to se lnem a s olejem. Střez mou úrodu – střez všechno, co je mé, protože tě za to budu volat k odpovědnosti. Jestli se má půda zaplaví, nesnáz dopadne na hlavu tvou i Sobkovu.“

„Otec je pořád úplně stejný,“ prohlásila šťastně Reniseneb. „Pořád si myslí, že když tady není, nikdo neudělá nic pořádně.“

Nechala svitek vyklouznout z prstů. „Všechno je úplně stejné,“ dodala zasněně.

Hori neodpověděl.

Vzal si list papyru a začal psát. Reniseneb ho nějakou dobu líně sledovala. Bylo jí až příliš dobře, než aby se jí chtělo mluvit.

Po chvíli zasněně pronesla: „Bylo by zajímavé umět psát na papyrus. Proč se to neučí každý?“

„Není to nutné.“

„Možná to není nutné, ale bylo by to hezké.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Část první Záplavy

PRVNÍ KAPITOLA Druhý měsíc záplav