Hendrik Winter

DIE ANTWORT AUF VIELLEICHT

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Cover design © Sandra Taufer, Grafikdesign München

Cover Illustration © Shutterstock.com (alenagenzhela, pixelliebe, TRONIN ANDREI)

Translation © 2020 by Pavla Lutovská

ISBN  978-80-249-4230-8

Pro Steffi,

na splnění jednoho dávného toužebného snu

Den X

Plány i přípravy byly dokončeny, tajné, přímo konspirativní schůzky doschůzkovány, kufry sbaleny, lži dolhány, už neexistovaly žádné překážky. A přece všechno, co se v představách a teoriích zdálo naprosto logické, mi náhle nahánělo strach. Přirozeně se ozývaly i pochybovačné hlasy, nakonec ale byly umlčeny nebo přinejmenším utišeny. Proč jsem ale najednou měl pocit, že moje přesvědčení slábne, jako bych tím mohl ztratit až příliš.

Něco se mohlo pokazit.

Mohlo to skončit katastrofou.

V tom případě by všechna vina padla na moji hlavu a každá výčitka by byla oprávněná.

Se stejnými obavami, jaké jsem cítil už týdny, jsem se zadíval na zvonek. Nebylo na něm nic zvláštního. Běžný obdélníkový tvar s políčkem pro jméno a tlačítko, na kterém bylo znát hojné používání. Šest zvonků, dva sloupce se třemi řádkami, odpovídalo počtu bytů obyčejného nájemního domu. Ten, který mi neuvěřitelně změnil život a kvůli kterému jsem riskoval i svoji práci, se nacházel v pravém sloupci nahoře. Lehkým energickým písmem na něm bylo na obyčejném kusu vystřiženého papíru rukou napsané jméno.

Bischoffová.

Skutečně jsem se toho zazvonění obával. Bál jsem se stisknout zvonek. Už šest týdnů jsem stával téměř každé ráno po osmé hodině na stejném místě a třásla se mi ruka, když jsem ji natáhl. Ale dnešní trápení začalo už dřív. Přišlo po zazvonění budíku na nočním stolku. Jsem jedním z těch lidí, kteří dokážou procitnout okamžitě, jakmile budík zazvoní, prostě otevřu oči a ahoj, tady jsem! V normálních dnech je to skvělé, ale v posledních týdnech mi s probuzením ožily okamžitě i starosti a já si musel přiznat, že zcela otevřeně proklínám den, kdy mě přepadly první obavy.

Nadechl jsem se a zmáčkl tlačítko. Zvonek jsem slyšet nemohl, protože byt je ve druhém patře; čekání na odezvu se nekonečně vleklo. Sotva jsem vnímal ruch ulice za sebou. O to zřetelněji zaznělo bzučení služebního mobilu ze směru mého zaparkovaného auta.

Trhl jsem sebou. Proč mě musí centrála shánět zrovna teď? Copak naše tajné přípravy nakonec přece jen nezůstaly bez povšimnutí? Pustil si snad někdo ze zasvěcených pusu na špacír?

Dosud jsem nikdy auto neukradl, ale to se v několika příštích minutách změní. Poprvé v životě se dopustím trestného činu, stane se ze mě zloděj, ukradnu auto a nevím, jestli kdy dokážu majiteli přijít na oči, až to na mě praskne.

Ještě pár minut.

Poslední šance zařadit zpátečku.

Za tu myšlenku jsem se zastyděl, ale nedokázal se jí ubránit.

Najednou zachrastil mikrofon domácího telefonu, tak jako vždycky, když někdo nahoře sejme sluchátko, a chvíle nejistoty byla pryč.

„Jedeme!“

Nepříjemný tlak v žaludku odezněl, zmizel pocit nejistoty i strach, srdce mi začalo bít v normálním rytmu a já se cítil okamžitě mnohem lépe.

Očividně jí to dělá dobře. Už jsem z hlasu ve sluchátku dokázal rozpoznat jemné nuance, které mě informovaly o stavu jeho majitelky. Bolest nebo nejistotu bych okamžitě poznal, ale dnes neznělo skutečně nic jiného než radostné očekávání.

Byla připravena na dobrodružství.

O šest týdnů dříve

Dvě pleše

Dvě krásně kulaté a hladké, v ranním světle se lesknoucí holé hlavy.

K jedné patřila úzká tvář se spoustou kovu. Stříbrný kroužek v nosní přepážce. Po každé stěně nosu piercing, také v obočí, ušní boltce zavalené kroužky různé velikosti. Věk dívky jsem odhadoval na nanejvýš osmadvacet, i když je to velmi obtížné určit. Připadá mi, že lidé bez vlasů působí mladší. Byla drobná, tak metr jednašedesát, velmi štíhlá a celá oblečená v černé. Černé legíny, tak přiléhavé, jako by to byla druhá kůže, černé tričko s dlouhými rukávy vyhrnutými po lokty. K tomu černé vysoké šněrovací boty, které vypadaly příliš těžké a hřmotné na tak hubené nohy. V pase měla triko stažené ocvočkovaným páskem, na zápěstí k tomu stejný náramek. Tetování na rukách neslo jediný motiv: lebku.

Dívka mě přejížděla pohledem lehce lenivých hnědých očí a přitom žvýkala žvýkačku. Měla přes rameno jutovou tašku se stylizovanou kosatkou na přední straně, nahoře jí vykukoval ručník.

Moji kolegové občas mezi sebou používali termín „ručníková frakce“, protože ty mívali všichni. To bylo při ošetřování povinně předepsané, ale nikdo ho nemíval prostě jen tak pod paží, jak se chodí na pláž nebo cestou do sauny, ne, strkali je do sáčků, tašek nebo pytlů. Možná si mysleli, že by to prozradilo moc. Přitom jen zasvěcení jako já věděli, co ty ručníky znamenají.

„Ahoj, já jsem Vero,“ pozdravila mě.

„Adam Wondraschek,“ představil jsem se a potřásl jí rukou.

Ačkoli byla tak drobná, stisk měla pevný.

„Tohle je kamarádka Jessi.“

Berlínský přízvuk se nedal přeslechnout.

Jessi měla cargo kalhoty olivové barvy s nesčetnými malými i velkými kapsami, k tomu modrou mikinu s kapucou a bílými pruhy, oboje přinejmenším o dvě čísla větší. Měřila asi metr pětasedmdesát, nesla se zpříma a působila zdravým dojmem. Její tvář vypadala úplně jinak než kamarádčina. Nejenže chyběl kov, ale byla to klasická tvář s dokonalými tahy a bezchybnými zuby. Neexistující vlasy podtrhovaly ženské rysy. Její oči, zelené jako tůň, byly velké a nejistě si mě měřily.

„Ahoj.“

Její stisk ruky byl mírnější a ženštější než od Vero. Přitom se na mě usmála.

„Tak, prosím, nasedněte!“

Otevřel jsem zadní pravé dveře auta a rukou pokynul k nasednutí. Vero s lebkami hodila dovnitř kosatkami zdobenou tašku a vlezla na vzdálenější sedadlo. Jessi ji následovala. Než jsem stihl zabouchnout dveře, obě na sebe mrkly a usmály se.

Nade mnou?

S trochu nejistými pocity jsem se usadil na sedadle řidiče a nastartoval. Úplně první jízda bývala pokaždé trochu zvláštní. S pacienty jsme se neznali, museli jsme se teprve oťukat a zjistit, s kým máme co do činění. První jízdy moc nemiluju. Ve vedení nezávazné konverzace nejsem moc dobrý, nevím, jestli si mám povídat o počasí nebo o dopravě. A už teprve ne, pokud vezu zákaznice, které nejsou v důchodovém věku – a dneska byly rovnou dvě najednou!

Jen jedna z nich byla pacientka, ale já netušil, jestli Jessi nebo Vero. Proč mají obě ostříhané vlasy? Proč vůbec jedou spolu? V rozpisu jízd jsem měl jen jediné příjmení, Bischoffová. Na téhle adrese a v tento čas, ovšem bez jména.

Rychle jsem mrkl do zpětného zrcátka a náhle jsem vše pochopil.

Už tři roky jsem jezdil pro malý podnik specializující se na dopravní služby pro nemocné rakovinou. Řídím kočár s rakovinou. Jistý a výnosný druh podnikání, protože cesty těchto pacientů hradí zdravotní pojišťovny a o zákazníky není nikdy nouze. Jak kdysi můj šéf Willi trochu drsně komentoval: Nemocný tu jsou vždycky.

Vlastně jde o úplně obyčejnou taxikařinu, která se ale vyčlenila a specializuje se na převoz nemocných. Moje šéfová, pětapadesátiletá Silke Kahlfeldová, se stará o normální taxislužbu, zatímco převozy nemocných organizuje a příležitostně i torpeduje její muž. Willi má v podstatě dobré srdce (doufám), ale je bohužel zmatený, cholerický a nikdy neposlouchá žádné rady. Všichni spolupracovníci, včetně jeho vlastní ženy, byli rádi, když se příliš nevměšoval do denních rozpisů jízd. Jeho jméno na displeji mobilu vždycky znamenalo potíže.

Vozili jsme všechny možné lidi na ozařování a chemoterapii, na vyšetření, do nemocnice, do lékárny – a bylo-li to nutné, třeba i na nákupy. All-Inclusive-Service, ve dne v noci. Terapie ozařováním trvala pravidelně šest až osm týdnů, podle druhu nádoru. Pět dní v týdnu museli pacienti dojet na kliniku nukleární medicíny a bylo jedno, jestli jsou zrovna Vánoce, Velikonoce nebo Silvestr. Na klinice si rozprostřeli svůj ručník na lehátko ozařovacího zařízení, lehli si na něj a nechali se cíleně bombardovat fotony, které měly ten zatracený tumor zničit. Medicínsky řečeno jím byly nádorové buňky ničeny, a tím se zabránilo dalšímu růstu. Zdravé buňky, které ovšem stály v cestě, na to bohužel taky doplácely, což se dalo pojímat jako vedlejší ztráty.

Pokud šlo všechno dobře, byly to pohodové jízdy s milými rozhovory.

Bohužel, často to dobře neprobíhalo.

Šest až osm týdnů denně průměrně hodinu s jedním člověkem v malém prostoru auta přináší určitou intimitu, ať už člověk chce nebo ne. Úplně na nic byly výroky doktorů nebo některých kolegů o tom, že si člověk nesmí jednotlivé osudy pustit k tělu. Zrovna ženské pasažérky, které byly mnohem otevřenější a mluvily o své nemoci i o životě, byly ty, vůči kterým jsem nedokázal zachovávat odstup a nezávazně žvanit o pozadí Kim Kardashian nebo příčesku Donalda Trumpa.

„Tak ty vozíš celý dlouhý den po kraji kandidáty smrti?“ spustila Vero, když jsme vyjeli.

Zařadil jsem se do provozu na hlavní silnici, a dopřál si tím čas na odpověď. To, co řekla, bylo dost tvrdé, a ne zrovna laskavé, ale celkově svým způsobem výstižné.

„I tak by se to dalo vyjádřit,“ odpověděl jsem nakonec vyhýbavě.

„A jak jinak teda?“

„Že celý dlouhý den pomáhám lidem, kteří se jezdí léčit.“

Okej, tohle znělo výsměšněji, než jsem chtěl, ale Vero na mě působila tak, že by to mohla unést. Typická prostořeká Berlíňanka, co na srdci, to na jazyku. Rychlým mrknutím do zpětného zrcátka jsem se ujistil, že se nepletu.

Odpověděl mi pohled bystrých, snad dokonce trochu potměšilých očí. Ospalost z nich zmizela.

„A? Už jsi měl v autě hned dvě plešatý?“

„Ne, dohromady ne.“

„Vypadáš v šoku.“

„Vážně? To bude asi něčím jiným.“

„Mým outfitem, co?“

„Tvůj outfit je cool. Ne, je to spíš časový problém.“

„Jak to, proč?“

„Nechaly jste mě téměř deset minut čekat, teď se musím pokusit ten čas nějak dohnat. Na klinice si velice potrpí na přesnost.“

To sice byla pravda, ale deset minut nepředstavovalo žádný problém, protože zpoždění bylo započítáváno do plánu cest. Vero byla dobrá pozorovatelka, prokoukla mě, ale já nechtěl přiznat, jak moc mě tyhle dvě matou.

„Ztratím za tebe u pana doktora laskavé slovo,“ odsekla, nafoukla bublinu ze žvýkačky a nechala ji prasknout.

„Pocházíš z Berlína?“ zkusil jsem změnit téma hovoru.

„Slyšíš, ne?“

Vero se vecpala do mezery mezi předními sedadly a já si všiml, že není připoutaná.

„Byl bych rád, kdyby ses připoutala.“

„Na co?“

„Může ti to zachránit život.“

Ušklíbla se.

„Seš ochranářskej typ, co?“

„Prosím!“

„Okej, okej.“

S výrazem trucovitého dítěte, které musí z donucení udělat něco, co se mu nechce, se připoutala. To ji ovšem nezadrželo, aby se za moment neobjevila zase v mezeře mezi sedadly.

„A? Co myslíš? Která z nás jede na ozařování?“

„To je snadné. Je to Jessi.“

Sáhl jsem na zrcátko a natočil je tak, že jsem mohl vidět na její přítelkyni. Neuhnula mému pohledu. Usmívala se, od pusy přes oči až po uši. Nic neříkala.

„Jaks na to přišel?“

„Ty máš obočí.“

Vero si prsty nahmatala obočí, které nebylo ani namalované, ani vytetované, ale normální, z pravých chlupů.

„Doprdele, teda na to jsem si nevzpomněla.“

Padla zpátky na sedadlo.

„Okej, vyhrál jsi, chlapečku. Ale jen pro dnešek,“ ušklíbla se. „Od zítřka budeš jezdit zlato sama. Zvládneš to?“

„Vero. Prosím,“ odmítla její starost Jessi.

„Co je? Musíš toho týpka pořádně ocheckovat, ne. Jestli to není Casanova, kterej ti chce vlízt do kalhotek.“

Jessi si zhluboka vzdychla. Znělo to vynervovaně i útrpně zároveň, a podívala se z bočního okénka.

„Jste Casanova?“

„V jakém ohledu?“

„Jak, v jakém ohledu? S ženami a tak.“

„Casanova byl mimo jiné doktor práv, knihovník a rytíř. Proto se ptám.“

„No tohle! Chytrolín, co? Jako právník nevypadáš a rytíř nejspíš taky nebudeš. Takže seš buď nudnej knihomol, nebo sukničkář. Ukaž se, chlapečku.“

„Vero, drž konečně pusu a nech ho řídit.“

„Ne, nech mě. Je to přece zajímavý.“

„Mám dvě státnice z práv,“ odpověděl jsem a snažil se tvářit, jako bych tu lež myslel vážně.

„Nekecej, proč bys potom jezdil taxíkem?“

„Snižování nákladů je nový trend mezi akademiky.“

„Ať je to, jak chce, i právníci můžou být perverzní a…“

„Proboha!“ vyhrkla Jessi a přerušila kamarádku.

„… můžou být perverzní, i když na to ve skutečnosti vůbec nevypadaj, hm.“

„Dávám ti totálně za pravdu a zároveň tě ujišťuju, že nic takového se mě netýká, tohle v trestním rejstříku nemám a ani nepracuju jako návladní.“

„Jak jsi trestaný?“

„Můj trestní rejstřík je dlouhý. Únos a rozčtvrcení drzých dívek s berlínským přízvukem je tam taky, ale to považovali za lehký přestupek.“

Jessi se rozesmála a Vero se zase předklonila mezi sedadla.

„Víš co, chlapečku, líbíš se mi. Nechám tě ji vozit. Ale jestli se mi donese na tebe nějaká stížnost, najdu si tě s šesti kumpány z rockerský scény a potom uvidíme, jak dokážeš využít svoje státnice z práv.“

„Víš co, holčičko, ty se mi taky líbíš,“ napodobil jsem Vero. „Ale přesto jsem rád, že zrovna tebe nebudu muset dalších šest týdnů denně vozit.“

Paní Sebevědomá

Jako vždycky nebylo před klinikou jediné volné místo k zaparkování.

Předjel jsem se svou nenápadnou černou škodovkou přímo před hlavní vchod, nechal obě dívky vystoupit a díval se za nimi tak dlouho, dokud mi nezmizely v útrobách budovy.

Jízda trvala dvacet minut a mně bylo, jako bych celou dobu zadržoval dech. Okej, to bylo trochu přehnané, ale zcela jistě jsem byl při jízdě napjatý a méně uvolněný než jindy. Musel jsem se křečovitě snažit, abych se soustředil, tak jako bych projížděl Jakartou nebo dopravou v Římě, a ne ospalými Brémami.

Vero a Jessi si spolu povídaly, aniž se na mě ohlížely. Z rozhovoru jsem pochopil, že Vero žije vlastně v Berlíně a do Brém přijela jen na návštěvu – domyslel jsem si, že jako morální podpora pro kamarádku.

Poté co jsem vypadl z Veřina zorného pole jako možná oběť, pustila se do Brém a nenechala na mém městě jediný dobrý chlup. Jedna věta se jí zvláště vydařila: Kdyby šosáctví teklo, tak by tu lidi nechávali za sebou cestičku slizu. Hned nato dodala: Ještě o den dýl a umřu nudou.

Vero byla vážně originál, ale líbila se mi.

V zrcátku jsem mohl sledovat, jak zas a stále bere Jessi za ruku a tiskne ji. Čistě opticky nemohly být obě přítelkyně rozdílnější, a podle toho, co jsem dosud viděl, se lišily i povahami. A přesto se zdálo, že jsou jedno tělo a jedna duše, a připadalo mi dojemné, jak se Vero o Jessi stará. Většina pacientů se bála víc ozařování než chemoterapie a zdálo se, že Jessi je na tom podobně. Přitom to je zcela nepodložené. Po všem, co jsem za ty tři roky zažil se svými pasažéry, nebylo sice ozařování zrovna wellness-session, ale mělo mnohem méně vedlejších účinků než chemo.

Bylo to pravděpodobně tím lineárním urychlovačem. Byl to děsivě vypadající přístroj, o tom není pochyb. Velký, rozložitý a něčím připomínal mimozemské zařízení, které vás jako kapsle pro vesmírné lety uvede do hibernace, aby vás nakonec vyslalo na cestu do dalších galaxií.

Kdyby byla Jessi v autě sama, pokusil bych se ji uklidnit. V tom jsem se postupem času docela zdokonalil a věděl jsem, o čem mluvím, protože personál kliniky musel všem, kteří nastupovali na práci na klinice, vyložit účinky i podstatu tohoto zařízení a zasvětit je do základů fungování přístroje. Důvodem pro to byl Werner Rademacher, důchodce a bývalý voják, který si vydělával vozením lidí. Vlastně milý chlap, ale vyprávěl pacientům o dírách v kůži po zasažení ohněm a částečné ztrátě činnosti mozku jako přímém následku ozařování. Neumím si při nejlepším představit, co to muselo být za hororové jízdy. Teď už Werner pacienty nevozí, jen školní děti. Nejsem si ale úplně jistý, jestli to s nimi umí lépe.

Na protilehlém malém parkovišti bylo ještě jedno místo volné. Zajel jsem tam, vypnul motor a vystoupil. Byl květen, vzduch byl den ode dne teplejší, zeleň na stromech a keřích zářila mladě a nově, plná barev a života. Všechno, co umělo tvořit poupata, v těchto dnech vyrazilo, byla to opravdová invaze lístků a květů. I tady, v betonové poušti města.

Na jaře mi vždycky připadalo o něco těžší trávit osm hodin denně v autě. Sotva slunce proteplilo vzduch, začal jsem plánovat víkendová dobrodružství. Dovolenou jsem měl bohužel stanovenou až na polovinu července, a to je ještě za hodně dlouhou dobu. Toužil jsem po dni, kdy budu moct tohle všechno hodit za hlavu.

Přišel za mnou Michael, jeden z dalších řidičů. Veliký, se silnou nadváhou, a nepolepšitelný chytrák. Nebylo téma, ke kterému by neměl co říct, a rád zbytek lidstva poučoval o svých znalostech. Neměl jsem ho rád, ale snažil jsem se s ním vycházet po dobrém. Nakonec, byli jsme kolegové.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Den X

Dvě pleše

Paní Sebevědomá