Tabea Bachová

Návrat na ostrov kamélií

IKAR

Tabea Bach

HEIMKEHR AUF DIE KAMELIEN-INSEL

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © 2018 by buerosued.de

Titelillustration © by Ildiko Neer/Arcangel, Matthijs Wetterauw/Alamy Stock Photo

Translation © 2020 by Blanka Pscheidtová

ISBN  978-80-249-4224-7

1

Telefonát

Na chvíli zavládlo vyčkávavé ticho, pak ordinaci zaplnilo rytmické ťukání, tlumené, jako by přicházelo z mořské hlubiny.

„Je to…“ Sylvii najednou vyschlo v ústech.

„Ano, to je srdíčko vašeho dítěte?“ zodpověděla gynekoložka její nevyřčenou otázku. Maëlova ruka láskyplně sevřela Sylviinu dlaň.

„Naše holčička,“ zašeptal.

„Jestli je to chlapec nebo děvče jste vědět nechtěli, že?“ připomněla lékařka s úsměvem. „V každém případě je všechno v nejlepším pořádku, paní Riwallová,“ dodala s pohledem na Sylvii. „I poloha dítěte. Asi tak za čtyři týdny to přijde.“ Podívala se do Sylviiny zdravotní dokumentace a zarazila se.

„Tiens,“ řekla s úsměvem. „Vy máte dneska narozeniny? Srdečně blahopřeji a všechno nejlepší.“

Během zpáteční cesty Maël dál držel Sylvii za ruku, kdykoli to provoz dovolil. Moc nemluvili, ale vůbec to nebylo nutné, oba je naplňovalo štěstí – doslova od hlavy k patě. Když Sylvie pomyslela na to, jak turbulentní byly uplynulé roky a jak dlouho trvalo, než otěhotněla, skoro tomu nechtěla uvěřit. Přestože už se blížila ke čtyřicítce, měla naprosto bezproblémové těhotenství, a navzdory povážlivě velkému břichu se i teď cítila tak dobře, že mohla dál řídit obchody ostrovního zahradnictví.

Čím víc se blížili k pobřeží, všechny barvy se rozjasňovaly. Byl nádherný jarní den v polovině dubna, vzduch jiskřil jako šampaňské a nebe bylo tak zářivě modré, jako by se nad bretonskou krajinou a mořem klenul ohromný safír. V dálce se žulové skály ostrova kamélií třpytily v poledním slunci jako staré stříbro.

„Na zbytek dne si uděláme volno, ano?“ navrhl Maël. V jeho mořsky modrých očích se cosi zalesklo, když se na ni usmál.

„Nebo snad máš v plánu ještě dneska pracovat?“

Sylvie se zasmála. „Neříkej, že necháš své kamélie bez dozoru. Ty už nemusíš do laboratoře?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Moje žena má dneska narozeniny! A jsou to její poslední narozeniny bez dítěte.“

„A co Noah?“ nadhodila vesele. „Ten se nepočítá? Škoda že přijede až zítra,“ dodala s lítostí.

Maël se na ni něžně zadíval. Noah byl jeho syn, plod dřívějšího vztahu. Byl to právě rok, kdy se Chloé naprosto překvapivě objevila s chlapcem na ostrově kamélií. Nebyl to šok pouze pro Sylvii, ale především pro něj, protože do té doby neměl o existenci syna ani tušení. Před osmi lety mu tahle žena téměř zlomila srdce, když ze dne na den zmizela z jeho života. On tenkrát považoval za velkou lásku to, co pro Chloé byl jenom prázdninový flirt.

Mladá Pařížanka z bohatého domu Maëlovi zamlčela, že je těhotná. Provždy zůstane tajemstvím, jestli Chloé skutečně věřila – jak tvrdila –, že Noahův otec je její tehdejší snoubenec Alain, nebo mu vědomě podstrčila cizí dítě. Teprve po letech, když stále nepřicházelo další dítě, se Alain Dufèvre dozvěděl, že je neplodný a nemůže tedy být Noahovým otcem. Hluboce uražený se rozešel nejen s Chloé, ale vzdal se i chlapce, kterého téměř sedm let považoval za svého syna. Pro dítě bylo tohle rozloučení nejtěžší.

Mezitím se rozbouřené vášně uklidnily. Chloé se sice pokusila Maëla znovu získat, ale nakonec pochopila, že je to beznadějné, protože Maël miloval Sylvii nadevše. Noah na vlastní přání navštěvoval internátní školu v Anglii, kde mezitím žila jeho matka. Každé prázdniny trávil u Maëla a Sylvie. A teď právě začínaly jarní.

„Možná bychom měli uspořádat večírek,“ prohodil Maël se zkoumavým pohledem. „Líbilo by se ti to?“

„Večírek?“ opáčila Sylvie překvapeně. „S kým? Vždyť jsou všichni pryč. Ani Vero nemá čas.“

Ano, trochu zklamání cítila. Nemusela by to být velká oslava, říkala si. Ale přesto by ten den ráda strávila s lidmi, které měla ráda, kteří jí byli drazí. To by se jí líbilo, tím spíš, že její loňské narozeniny úplně zanikly ve zmatku kolem Noahova příjezdu. Ale tak to prostě bylo. Každý měl svůj vlastní život.

A bohužel i její nejbližší důvěrnice Solenn, majitelka Jardin aux Camélias, která kdysi společně se Sylviinou tetou Lucií vybudovala zahradnictví, před půl rokem opustila ostrov. Stalo se to, co nikdo nepovažoval za možné. Po Luciině smrti se Solenn skutečně znovu zamilovala. Se svou novou partnerkou Aaltje žila teď v Holandsku. Slíbila sice Sylvii, že přijede po narození dítěte a zůstane na ostrově několik týdnů. Ale dneska, v den jejích narozenin, neměla čas…

Dorazili k nájezdu na úzkou hráz, která spojovala ostrov kamélií s pevninou. Na semaforu byla červená a Sylvie s potěšením viděla, že proti nim přijíždí několik aut návštěvníků, kteří využili ráno k zajížďce do Jardin aux Camélias a snad dobře nakoupili v ostrovním zahradnictví nebo v obchodě v návštěvnickém centru. Konečně poslední auto vjelo na pevnou zem a na semaforu naskočila zelená.

Příliv už sice začínal, ale spojnice byla ještě sjízdná. Nejpozději za hodinu se první vlny převalí přes hráz a pak bude ostrov až do večera dosažitelný jen po vodě.

„Pierrick jako vždycky při práci,“ poznamenal Maël a ukázal na starý člun s bagrem na levé straně hráze. „Každý rok je to stejné místo, kde zimní bouře hlodají v základech. Snad to letos nebude tak zlé.“

Hráz byla pozůstatkem pevninského výběžku, jímž byl ostrov kdysi spojený se zemí. Mořský příboj na něm během staletí tak dlouho hlodal, až zbyla jenom tahle úzká cesta. Pierrick, který žil na ostrově už v době, kdy byl v majetku jedné rybářské rodiny, ji každé jaro opravoval. Bez jeho mimořádných znalostí místního proudění by už spojení s pobřežím nejspíš dávno padlo za oběť oceánu.

„Kdo je ten mladík vedle Pierricka?“ zeptala se Sylvie, když míjeli člun.

„To je Tristan, Briocův nejmladší syn,“ vysvětlil Maël. „Právě ukončil vojenskou službu. Jeho otec by ho rád zaměstnal v přístavu. Ale to by pro něj úřady musely schválit nové místo. Zatím vypomáhá Pierrickovi.“

„Zdá se, že jsou hotoví,“ podivila se Sylvie, která ve zpětném zrcátku sledovala, jak bagr stáhl lopatu a člun nabral kurs k ostrovu. „Proč to monstrum neodvezou na pevninu jako jindy?“

„Nemám tušení,“ pokrčil rameny a krátce se podíval jejich směrem.

Po obou stranách silnice narážely do hráze vlny. Sylvii od prvního dne tahle příjezdová cesta přes moře fascinovala. Měli za sebou polovinu trasy a detaily ostrova byly stále zřetelnější. Na levé straně hráze viděla přírodní přístav, v němž kotvilo několik ostrovních člunů a kde mohlo přistávat vodní taxi, které pendlovalo při přílivu mezi pevninou a ostrovem. Příkré schody vytesané do útesu vedly k výše položenému parkovišti před panským domem Jardin aux Camélias, mohutnou budovou se dvěma poschodími, která už musela vzdorovat mnoha bouřím.

Přijeli na konec hráze a Maël zamířil do strmého vjezdu na ostrov. Sylvie tu žila už tři roky, a přesto se jí rozbušilo srdce pokaždé, když se vracela do toho nádherného místa uprostřed Atlantiku. Už si ani nedokázala představit, že ještě nedávno žila ve velkoměstě, tedy v Mnichově. Jako žádaná podnikatelská poradkyně byla neustále na cestách a její soukromý život nestál za nic. To se naprosto změnilo. Ještě pořád sice navštěvovala své nejvěrnější zákazníky, když ji potřebovali, ale bylo to spíš výjimečné. Ujala se obchodního vedení ostrovního zahradnictví a ze skomírajícího podniku vybudovala prosperující firmu. Tahle úloha ji naprosto naplňovala.

„Zastavil bys tady na chvilku, prosím tě?“ požádala Maëla, když se blížili k návštěvnickému centru naproti Jardin aux Camélias. „Chtěla bych se zeptat Suzanne, jestli přišly zkušební vzorky z kosmetické manufaktury.“

„Nepočká to do zítřka?“ zeptal se, ale když viděl Sylviin výraz plný očekávání, s úsměvem zastavil.

„Jsem hned zpátky,“ slíbila a vystoupila z vozu. Vedoucí návštěvnického centra už vycházela ze dveří s menší krabicí v rukou.

„Všechno nejlepší k narozeninám!“ vykřikla a políbila Sylvii na obě tváře. „Tady jsou ty testy. Přišly před půl hodinou. Jsem pořádně napjatá.“

„Tys to ještě neotevřela?“ podivila se Sylvie.

Drobná mladá žena potřásla tmavými kadeřemi. „Ne,“ usmála se. „Myslela jsem, že bys to radši udělala sama.“

„Ty jsi poklad, Suzanne,“ řekla Sylvie. „Nechceš přijít později k nám dolů? Podíváme se na to společně. Po přílivu už stejně žádní návštěvníci nedorazí.“

„Ráda,“ souhlasila Suzanne a pokusila se potlačit smích.

„Co se děje?“ zeptala se Sylvie.

„Nic, vůbec nic,“ zavrtěla Suzanne hlavou. „Jenom jsem si na něco vzpomněla. Tak za chvíli!“

„Nejradši bych se hned koukla,“ přiznala Sylvie, když zase seděla v autě.

Místo aby Maël zabočil k impozantní dřevěné bráně do dvora, nad níž visela ohromná cedule s nápisem LE JARDIN AUX CAMÉLIAS – BIENVENUS, vydal se po nezpevněné cestě, která vedla podél vysoké zdi, obklopující celou usedlost. Byla stejně jako panský dům postavená v předminulém století z šedého ostrovního kamene a chránila park se zahradou s kaméliemi před drsnými atlantickými větry. Pod její ochranou se tu dařilo starým kaméliovým stromům, pocházejícím ještě z dob předchozích majitelů, bohaté rybářské rodiny Kerguénneců, ale i mladším exemplářům z Maëlových skleníků.

Díky jeho schopnosti vytvářet mimořádné nové druhy, ale také zásluhou Sylviina vedení podniku se ostrov kamélií stal na bretonském pobřeží Atlantiku opravdovou turistickou atrakcí. Jestliže sem dřív za neobvyklými druhy kamélií cestovali především odborníci a sběratelé, dnes se vydávali na cestu do nejzazšího konce Evropy milovníci kamélií ze všech koutů světa, aby se potěšili krásou zimních květů. Na rozdíl od většiny jiných rostlin kvetly totiž kamélie od listopadu do jara. Momentálně kvetly v plné nádheře poslední druhy.

Dojeli k dolnímu konci parku a Maël zastavil před prostou železnou bránou. Hned za ní stál Ti Bag, jejich domov. Ti Bag byl bretonský výraz pro „loděnici“ a jmenoval se tak, protože kdysi tady rodina Kerguénneců skutečně měla uskladněné rybářské čluny. Mael přestavěl bývalou úschovnu lodí na velkorysý obytný dům.

Sylvie se provinila podívala na hodinky. Bylo těsně po jedné. „Možná bych měla přece jen zaskočit do kanceláře. A nečeká na nás Elise nahoře s jídlem?“

„Dneska ne. Pojď do domu, chérie. Kancelář bez tebe opravdu vydrží do zítřka.“

Sylvie ho proti své vůli následovala. V duchu byla u jednoho problematického zákazníka, který potřeboval, aby mu neodkladně poslali dva tucty rudě kvetoucích kytic kamélií na víkendovou podnikovou oslavu. To sice nebyl problém, jenomže doba květu kamélií se právě blížila ke konci a…

„Joyeux Anniversaire!“ zaznělo jí sborem vstříc. „Všechno nejlepší k narozeninám!“

Sylvie se užasle rozhlížela. Velká hala, jak říkali obytnému prostoru ve stylu loftu, v níž kdysi našly místo i dvanáctimetrové rybářské čluny, byla plná lidí. Z galerie až k protější stěně byly napjaté pestré girlandy, hrozny balonků zdobily strop a prskavky sršely stříbrné světlo. Zmateně hleděla do tváří lidí, kteří se pro ni v minulých letech stali rodinou, již si sama vybrala, a o nichž si myslela, že jsou právě dnes na míle daleko.

„Solenn!“ vykřikla a objala přítelkyni. Ve tmavých, nakrátko ostříhaných vlasech statné a podsadité šedesátnice objevila první stříbrné nitky. „Co tady děláš?“ zeptala se dojatě. „Myslela jsem, že jste s Aaltje někde na cestách.“ Energická, ale zároveň citlivá Bretonka byla před lety životní družkou její zemřelé tety Lucie. „Můj bože, Solenn, tolik jsi mi chyběla!“

Pak Sylvie objevila zrzavou kudrnatou hlavu Veroniky, přítelkyně ze studií, s téměř dvouletou dcerkou Lilianne v náručí. Holčička se zářivě rudými prstýnky na hlavě se na ni smála.

„A tys tvrdila, že nemáš čas,“ stěžovala si Sylvie naoko rozhořčeně, objala přítelkyni a kmotřence Lili vtiskla polibek na tvář. „Taky že nemám,“ zasmála se Veronika. „Moje nejlepší přítelkyně má dneska narozeniny. Všechno nejlepší, Sylvie!“ Někdo zatahal Sylvii za svetr, a když se otočila, nevěřila svým očím. Stál před ní chlapec s tmavohnědou bujnou kšticí.

„Noahu!“ vykřikla. „Myslela jsem, že přijedeš až zítra!“

„Ale ty máš narozeniny dneska,“ namítl Maëlův syn, jehož podobnost s otcem byla nepřehlédnutelná. „Happy Birthday!“

„Já to nechápu,“ vypravila ze sebe Sylvie dojatě, když objala nejdřív Noaha a pak Morgane, vedoucí školy na pevnině.

„Ještě si o tom promluvíme,“ pohrozila jim a šla pozdravit svou asistentku Gwen a všechny ostatní spolupracovníky.

„Vy jste mě podvedli. Jedni tvrdili, že jsou na cestách, další nemohli kvůli práci…“

„Ale to k tomu přece patří,“ zasmála se Coco, která u nich už léta pracovala jako zahradnice. „Jinak by to nebylo žádné překvapení!“

„Přesně!“ souhlasil s kolegyní Gurvan, Maëlův nejbližší spolupracovník. „Radši nakroj ten narozeninový koláč. To je nějaký německý recept, Elise? Už se mi sbíhají sliny.“

„Koláč bude jako dezert,“ odbyla ho hospodyně a starostlivě objala Sylvii kolem ramen. „Jak bylo na prohlídce? Všechno v pořádku s tou malou?“

„Já fakt netuším,“ odpověděla Sylvie pobaveně, „proč si všichni myslíte, že to bude holčička. Doktorka říkala…“

„Ále, doktoři…,“ mávl rukou Pierrick, který právě dorazil s Tristanem, a Sylvie pochopila, proč měli s bagrem tak naspěch. „Ti přece nic nevědí. Deiz-ha-bloaz laouen! “ prohlásil starý Bretonec slavnostně a sevřel Sylvii do sukovitých paží.

„Jasné je,“ vmísila se do hovoru Morgane, že Sylvie má dost špičaté břicho. A moje matka vždycky říkávala, že špičaté břicho znamená šikovnou holčičku.“

Rozlehl se smích.

„Sylvie nemá špičaté břicho,“ prohlásila malá Lili rozhořčeně. „Je kulaté. Protože je uvnitř miminko.“

„Naprosto přesně.“ Maël láskyplně zvedl holčičku do výšky a políbil ji na tvář. „A brzy budeme mít stejně šikovnou holčičku, jako jsi ty.

„Je jedno, co to bude,“ připomněla naléhavě Solenn. „Už teď to dítě milujeme. Tak a teď konečně všichni ke stolu! Elise se totiž dneska zase jednou překonala.“

Narozeninová společnost se nedala dvakrát pobízet a usazovala se u ohromné tabule, kterou kdysi Maël společně s Pierrickem vyrobili ze starých lodních prken.

Podávala se Elisina specialita, poulet à l’armoricaine, kuřátko s lahodnou omáčkou, jejíž recept hospodyně ještě neprozradila nikomu, ani Sylvii. Jako předkrm přišel na stůl ohromný tác se zapečenými ústřicemi, nasbíranými na zdejším pobřeží, a Maël otevřel několik lahví bílého sauvignonu.

„Mám takovou radost, žes přijela už teď,“ stiskla Sylvie ruku Solenn. „Zůstaneš až do porodu?“

„Ne, Sylvie,“ zavrtěla Solenn lítostivě hlavou. „To bude až za měsíc. Aaltje má příští týden termín na oční klinice. Šedý zákal. Je to sice běžný zákrok, ale ona si přesto přeje, abych byla u ní.“

„Samozřejmě,“ přikývla Sylvie trochu zklamaně. Znovu si uvědomila, jak moc starší přítelkyni postrádá.

„Určila si tenhle termín kvůli tomu, aby bylo do porodu všechno odbyté,“ uklidnila ji Solenn. „A pak tady budu, neměj strach. Kromě toho je tu přece moje sestra. Kde je vůbec Rozenn? Vy jste jí snad neřekli?“

„Ale ano, samozřejmě,“ ujistila ji Gwen. „Musí počkat na nějaké hosty a přijede trochu později.“

Solennina mladší sestra Rozenn byla keramička, bydlela na pevnině v kouzelném domku s keramickou dílnou, a kromě toho v létě pronajímala pokoje.

„Můžu si vzít ještě kousek chleba?“ zeptal se Noah a sáhl pro dva krajíčky Elisina domácího pain breton, napůl z pšeničné, napůl z celozrnné mouky. Díky přídavku slaného másla chutnal nádherně šťavnatě. Elise s potěšením sledovala, jak si chlapec bere další ústřici.

„Co míváte k jídlu v internátě,“ vyzvídala. Než přišla na ostrov, vedla totiž kuchyni jednoho školního internátu v severní Francii.

„Noo,“ protáhl. „Jídlo je docela dobré, ale ústřice jsme ještě neměli.“

Dospělí se zasmáli.

„Tak dobře jako u nás se nenajíš nikde, chlapče,“ vysvětlil mu Pierrick. „Vyrazíme spolu zase jednou na ryby a ulovíme pár pěkných kousků?“

„Jistě,“ rozzářil se Noah. „Třeba dneska odpoledne?“

„Jen pomalu,“ usmál se Pierrick. „Vždyť jsi teprve přijel.“

„Brzy mě přijede navštívit Alain,“ oznámil chlapec radostně, a Sylvie zpozorněla. Že by Noahův nevlastní otec hodlal znovu navázat kontakt?

„On se ti ozval?“ zeptala se.

Noah se právě zakousl do druhého krajíce a s plnou pusou přikývl.

„Napsal mi,“ odpověděl, když polkl. „Představ si, že chce přijet na ostrov. Ukážu mu, jak už umím ovládat plachetnici.“ Sylvie pomyslela na elegantního mladého politika se slibnou perspektivou, který při jejich setkáních působil spíš odtažitě. Jak mohl ze svého života vyškrtnout chlapce, kterého sedm let považoval za vlastního? Bylo jí Noaha líto a doufala, že si to Alain Dufèvre časem rozmyslí. A k tomu nejspíš došlo.

„Kdy přijede? A… pověz, kdo tě vlastně přivezl z letiště?“ vyptávala se trochu znepokojená, zda se Maël nezpronevěřil svým otcovským povinnostem.

„Vyzvedli jsme ho na pařížském letišti,“ vysvětlila Solenn.

„Bylo to na trase. Maël všechno skvěle zorganizoval.“

Sylvie se užasle zadívala na svého muže. Většinou byla ona tím, kdo všechno až do nejmenšího detailu organizoval. Možná se starala až příliš. Pocítila příjemnou úlevu. Až přijde dítě, už se nebude moct o všechno starat. Dobře že má po boku Maëla. Bude s ní i u porodu. To bylo jasné od začátku. Teprve před několika týdny navštívili porodnickou kliniku.

Objevila se Rozenn s ohromným plechem kouign amann a uvítal ji hlasitý jásot. Elise jí vzala vyhlášený bretonský máslový koláč z rukou a donesla ho ke stolu.

„Kdes nechala Maarta?“ zajímalo Pierricka.

„Ten má bohužel moc práce,“ odpověděla Rozenn a sklonila se k malé Lili, aby ji políbila. „Mám všechny pěkně pozdravovat. Hlavně tebe, Sylvie.“

„Kdo je Maart?“ zvedla obočí Veronika.

„Vy jste se ještě nesetkali?“ podivila se Rozenn.

„Maart je Rozennina zimní láska,“ odpověděl za ni Pierrick. „Znají se od mládí, ale tenkrát z toho nic nebylo. Je to jeden z nejzkušenějších lodivodů tady na pobřeží.“

„A co je to tady za kolo od vozu?“ ukázala Elise na veliké kolo sýra, které zabíralo značnou část její pracovní plochy.

„To jsem přivezla z Holandska,“ rozpačitě se zasmála Aaltje. „Já vím, vozit sýr do Francie je trochu jako nosit sovy do Atén, jak se říká. Ale tahle vyzrálá dvanáctiletá gouda je přece jen něco mimořádného.“

„No to si myslím,“ souhlasila Sylvie. „Moc ti děkuju. Vy jste opravdu přivezly celé kolo!“

Suzanne, která se k nim mezitím přidružila, pomohla Elise část sýra rozkrájet, upravila ho na několik prkýnek a přinesla ke stolu. Lili sáhla oběma rukama po Aaltjině sýru a chtivě se do něj zakousla, a dokonce i Noahovi, který sýry skoro nejedl, snad kromě zdejšího palet de Chèvre od jednoho starého Pierrickova přítele, připadala gouda dobrá.

Elise právě ozdobila Sylviin narozeninový koláč malými svíčkami, když zazvonil telefon.

„To je určitě někdo, kdo ti chce popřát,“ usoudil Noah a běžel pro telefon, aby ho přinesl Sylvii.

„Zut alors,“ poznamenala Coco. „Zrovna teď, když má Sylvie sfouknout svíčky!“

„Já to zkrátím,“ ujistila ji Sylvie a přijala hovor.

„Bonjour, madam,“ ozval se formální mužský hlas. „Mohl bych mluvit s panem Riwallem? Maëlem Riwallem?“

Sylvie podala sluchátko svému muži. „Beztak to není pro mě,“ řekla vesele a otočila se ke svíčkám.

„Kdo je to?“ chtěl vědět Maël.

„Asi nějaký kolega, předpokládám,“ pokrčila rameny. „Nebo zákazník.“

Maël se zamračil. „Na naše soukromé číslo?“

Vzal si telefon, a když Sylvie sfoukla všechny svíčky najednou, čímž přiměla své hosty k hlasitému jásotu, odešel s přístrojem do ložnice.

Vrátil se, až když všichni měli své porce skoro snědené, a vůbec neprojevil zájem o oblíbenou pochoutku.

„Kdo to byl?“ zeptala se Sylvie tiše a ustaraně ho pozorovala. Z tváře jako by mu zmizela všechna barva. Vypadal velmi rozrušeně.

„Povím ti to později,“ odpověděl stejně tiše.

„Vypadáš, jako by někdo umřel,“ ozvala se Solenn a pozorně si ho prohlížela.

Bylo jen málo lidí, kteří ho znali tak dobře jako ona. Vždyť ho společně s Lucií vychovávaly od chvíle, kdy se před lety jednoho dne jako dvanáctiletý chlapec objevil na ostrově. Všechny pohledy se k němu otočily.

„Nikdo neumřel,“ prohodil mrzutě. Chtěl si nalít kávu, ale konvice byla prázdná. „Všechno je v pořádku. Mám udělat kafe?“

„Mais non,“ zvedla se Elise. „Uvařím ho.“

„Ty nechceš dort?“ zajímal se Noah s pohledem na Maëlovu nedotčenou porci.

V tu chvíli se Maël konečně zasmál. „Chceš ještě?“ zeptal se. „Klidně si ho vezmi a nech si chutnat.“

Položil Sylvii ruku kolem ramen a ona vycítila jeho snahu účastnit se všeobecného veselí. Něco není v pořádku. Bylo jí jasné, že má starosti. Vyměnila si se Solenn pohled plný porozumění. Obě znaly Maëla natolik, aby věděly, že musí počkat, až jim sám řekne, co se děje.

„Nechceš si teď rozbalit můj dárek?“ vyrušil Noah Sylvii z úvah a podával jí hranatý plochý balíček.

„Je docela těžký,“ podivila se Sylvie.

Noah prudce přikývl a zčervenaly mu tváře. „Dej pozor, je to křehké,“ varoval ji. „Celý let jsem ho měl na klíně, aby se nerozbil.“

Sylvie strhla lepicí pásku a odstranila několik vrstev papíru. Objevila se pomalovaná tabulka skla. Když ji opatrně vzala do obou rukou a přidržela proti světlu, unikl jí obdivný výkřik.

„Malba na skle! To je kouzelné. Tos dělal sám?“

„Ano,“ přikývl hrdě. „Líbí se ti?“

„A jak! Je nádherná,“ žasla Sylvie upřímně.

„Ukaž,“ požádal Pierrick. Ke starému muži získal chlapec důvěru jako k prvnímu, když ho jeho matka před rokem bez varování přivezla z Paříže na ostrov. „Dis donc, to je snad člun?“

Noah znovu s úsměvem přikývl. „To je La Brise. A na palubě stojíme my. Ty, Sylvie, Mäel a já.“ Sylvie si dojatě prohlížela obrázek. Člun byl zachycený dobře a také čtyři postavičky se daly zřetelně rozeznat. „Je to brzy ráno,“ vysvětloval Noah, „vidíte? Tam vzadu právě vychází slunce.“

„Musíme pro něj najít zvláštní místo. Co bys řekl tomuhle východnímu oknu?“ navrhla Sylvie. „U snídaně bychom pozorovali, jak obrázek osvětlují první ranní paprsky.“

Noah nadšeně souhlasil a hned se s Pierrickem vydal pro potřebné nástroje. Zatímco ti dva připevňovali skleněný obrázek do okna, rozbalovala Sylvie další dárky. Praktickou sedačku – vajíčko pro kojence od přítelkyně Veroniky. Lehoučký, a přesto teplý koupací plášť ze směsi vlny a hedvábí od Solenn a Aaltje.

„Líbí se ti ta barva? Myslím, že se jí říká růžové dřevo,“ chtěla vědět Aaltje.

„Moc,“ usmála se Sylvie.

„A moc ti sluší,“ souhlasila Veronika. „Dokonale se hodí k barvě tvých vlasů a přímo ti rozjasňuje oči. Budeš nejelegantnější maminka v celé porodnici, Sylvie!“

„To by byla stejně,“ poznamenal Maël hrdě.

Největší překvapení jí připravil Pierrick. Našel na půdě panského domu starožitnou bretonskou kolébku a zrestauroval ji. Byl to nádherný kousek z kaštanového dřeva s vyřezávanými boky a vysoustruženými držadly.

„Patřila určitě k lit clos,“ vysvětloval. „Tak to tady obvykle bývalo.“ Vyprávěl Sylvii, že kdysi se v okolí spávalo v jakési skříňové posteli, která vypadala jako postel s nebesy, jenomže strop a stěny nebyly z látky, nýbrž z vyřezávaného dřeva, as posuvnými dveřmi místo závěsů. „V těch starých domech totiž hrozně táhlo, zvlášť v zimě,“ vykládal s úsměvem. „Kromě toho spali všichni v jedné místnosti. Bylo tedy praktické mít postel s dveřmi, které se dají zavřít.“ Žádný originální lit clos však na sýpce už neobjevil. „Spousta těch starých postelí byla později předělaná na skříně,“ vysvětloval. „Nebo je lidé rozebrali a jednotlivé části použili jinak. A leckterá určitě taky skončila jako dříví na topení v krbu.“

Sylvie ho pozorně poslouchala a hladila rukou jemnou řezbářskou práci na kolébce, jejíž dřevo Pierrick napustil lněným olejem.

„To je překrásný dárek,“ řekla. „Mockrát děkuju, Pierricku! Kdo asi ležel naposledy v téhle kolíbce?“

„Možná Nolff, poslední z klanu Kerguénneců,“ pokrčil rameny Pierrick „Byl to můj přítel a určitě by měl radost, kdyby věděl, že v ní teď bude spát vaše dítě.“

„Než k tomu dojde,“ ujala se slova Gwen a podávala Sylvii obálku, „měla bys otevřít náš dárek. Je od nás všech.“

Sylvie otevřela obálku a vytáhla z ní dvě karty.

„Co je to?“ zeptala se udiveně. „Poukázky na víkend v hotelu?“

„V kouzelném wellness hotelu,“ opravila ji Gwen. „Pro vás dva. Jednou jsem tam byla. Je to sen.“

„Měli byste tu poukázku bezpodmínečně využít před porodem,“ dodala Morgane. „Obávám se, že pak už na to nikdy nenajdete čas a klid.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1