DOKONALÁ OBĚŤ

EMMA KAVANAGH

TO CATCH A KILLER

Copyright © Emma Kavanagh, 2019

Translation © Naďa Funioková, 2020

ISBN  978-80-242-6643-5

Věnováno Camille

Prolog

Když pomyslím na ten den, když pomyslím na ni, nejsilněji se mi vybavují její ruce. Dlouhé, aristokratické prsty, nehty vytvarované do hladkého obloučku, opilované s péčí, která mě udivuje ještě i dnes. Dokonale nanesený lak v tlumeně růžovém odstínu, krev, která pronikla do rýh na prstech, morbidní a děsivá v sousedství té nenucené elegance. Vzpomínám si, jak její prsty svíraly ty mé, jak se mi ty dokonalé nehty zarývaly do dlaně, jako bych představovala poslední příčku žebříku řítícího se k zemi, jako by držet se mě znamenalo, že dokáže zachytit rychle unikající život. Možná to byla pravda. Možná jsem pro ni skutečně byla tím posledním stéblem.

Myslím na ni hodně, víte. Na to, co jsem mohla udělat jinak.

Uvědomila jsem si už tehdy, proti čemu stojím, pochopila jsem, jak by vše probíhalo za odlišných okolností?

Byla tam taková spousta krve. Hrdlo jí protínala řezná rána připomínající zvrhlou imitaci úsměvu. V nepolevující kaskádě se z ní řinula krev. A to tu byl ještě zbytek těla, série bodných zranění, která jí prošpikovala trup a paže.

Ten den začal jako kterýkoli jiný. I když na druhou stranu, copak snad takhle nezačínají všechny? Okamžik těsně předtím, než se svět změní, je prostě jen další běžný okamžik, teprve při zpětném pohledu nabývá mimořádný význam. Bylo chladno, ale byl to takový ten rozmarný chlad, jaký přináší duben, se slabounkým náznakem tepla vykukujícím za obzorem. Slunce dosud stálo nízko, jako by uvažovalo, jestli se nemá spěšně stáhnout, protože zatím ještě není plně připraveno na nadcházející den. Tenhle pocit jsem znala dobře. V té době jsem nespala. Nebo přesněji spala, ale každou chvíli jsem se s úlekem probouzela, takže když přišel čas opravdu vstát, vždycky jsem měla pocit, jako bych nezamhouřila oka.

Přidala jsem do kroku. Mé tenisky měkce pleskaly o asfalt. Poryv větru mi vmetl do obličeje cigaretový kouř, až mě zaštípalo v očích a stáhlo se mi hrdlo. Pohledem jsem vyhledala toho kuřáka, kluka nejspíš něco málo přes dvacet s hubenýma rukama čouhajícíma z rukávů tenkého trika, který se opíral o zeď mládežnického hostelu. Naše oči se setkaly a on mě přejel uznalým pohledem. Pokud mám říct pravdu, vlastně se mi docela líbil. S předstíraným sebevědomím jsem na něj mrkla a v duchu jsem byla vděčná, že netuší, co zůstává zrakům skryto.

Tohle vlastně není důležité. I když možná je, protože se tím všechno vysvětluje. Rozvinutá nespavost a spěšně odhodlaný krok, poháněný nic netušícími pohledy. To byl ten důvod, proč jsem se ocitla na místě činu během devadesáti vteřin od chvíle, kdy přišlo hlášení. Proč jsem to byla já, a ne někdo jiný. Proč tady dneska sedíme.

Do práce jsem vyrazila časně, jako by ta má nespavost bylo jen nadšení ze života a ze dne, který mám před sebou. Metro jsem se rozhodla vynechat, říkala jsem si, že mi ta procházka udělá navzdory chladnému vzduchu dobře, že mi dosud prázdné ulice vlijí krev do žil, abych měla po příchodu na policejní stanici dost energie strávit další den v kůži detektiva seržanta Alice Parrové. Tohle ranní Londýn dokáže, víte, má tu moc.

Ticho před bouří.

Jenže se ukázalo, že je to ticho až příliš hlasité. Pleskání mých podrážek o chodník, neutuchající brumlání dopravy, všechny ty zvuky se ke mně zvolna přikrádaly, až jsem se v nich utápěla. A tak jsem si zapnula vysílačku, abych vnímala její tíhu, abych jejím prostřednictvím naslouchala bzukotu života. Detektiv seržant Parrová se hlásí do služby.

Přesně si vybavuju okamžik, kdy se ve vysílačce ozvalo to volání – bylo nahlášeno pobodání v parku Brunswick Square Gardens, jen kousek od Hunter Street. Chvilku mi trvalo, než jsem si převedla ta slova do reality a zorientovala se. Ulice Woburn Place. Dvě minuty odtamtud. Dala jsem se do běhu.

Bunda mi neužitečně povlávala za zády, vítr mě bičoval do tváře. Vzpomínám si, jak jsem zahnula ostře doleva a – teď se červenám, když si na to vzpomenu – jak jsem pocítila nával adrenalinu, který ve mně probublával tak, až měla nějaká moje zasutá a hluboce neprofesionální část sto chutí se smát.

Ale nerozesmála jsem se. Už tuhle práci dělám příliš dlouho.

Když jsem zahnula na Brunswick Square, spatřila jsem před sebou nějakou starou ženu. Připadalo mi, že tančí. Jasně, nedávalo to moc smysl, ale můj první dojem z ní byla piruety vytáčející tmavá postava, jejíž silueta se rýsovala na pozadí plotu z tepaného kovu, který se táhl podél parku. Zlatý retrívr na vodítku byl přizván coby nedobrovolný taneční partner. Jakmile mě spatřila, nechala těch piruet a začala mávat. Nebylo to mávání ve stylu „Ahoj, jak se máte?“, ale spíš „Pomozte mi, topím se!“.

„Vy jste od policie?“ Upustila vodítko a popadla mě za ruce. Pes mocně zafuněl a usadil se na zadní, evidentně vděčný, že to poskakování skončilo.

„Ano. Kde…“

„V parku. Tady tudy. Ten zdravotník se ji snaží zachránit. Bože, tam vám je taková spousta krve…“

Vysvobodila jsem své ruce a rozběhla se podél řady stromů. „Zůstaňte tady,“ křikla jsem přes rameno. „Vrátím se.“

Stiskla jsem tlačítko vysílačky. „Detektiv seržant Alice Parrová na místě činu v Brunswick Square Gardens. Záchranář na místě. Budu potřebovat uniformované policisty na vytvoření kordonu.“

Určitě se ozvala nějaká odpověď, ale vůbec si ji nepamatuju.

Zato si vybavuju kořeny stromů, vybavuju si, jak jsem přes ně klopýtala a proplétala se mezi nimi, jak jsem se v duchu modlila, abych neupadla. Vybavuju si kaluže stínů, náhlý pocit, že tohle je soumrak, a ne úsvit. Vybavuju si, jak mi prudce stoupal srdeční tep, jak se má mysl soustředila na to, aby všechny tyhle nepodstatné blbosti vytěsnila. A pak, přímo ve stínu košatého stromu, úzká lodička na nízkém podpatku, jejíž světle modrá kůže byla potřísněna tmavou krví. A kousek za ní ta druhá.

A pak noha v punčoše. Šířící se kaluž krve. Horečně pracující zdravotník.

Myslela jsem, že je mrtvá. Nevím, jestli za to mohla ta spousta krve, nebo prostě fakt, že jsem stála vedle ní, a co si budeme povídat, když jsem se k obětem dostala, byla už většina z nich po smrti. Občas přemýšlím, co by se dělo, kdyby to byla pravda. Kdybych tam dorazila a našla Jane Doeovou mrtvou namísto Jane Doeové bojující o život, byl by pro mě ten případ nějak míň důležitý? Pracovala bych stejně zarputile, zašla stejně daleko? Byla bych dneska tady?

Ráda bych řekla, že by v tom žádný rozdíl nebyl, ale mám nepříjemné podezření, že bych lhala.

Zdravotník se ke mně obrátil a přejel mě rychlým hodnotícím pohledem, dost dlouhým na to, aby zachytil auru „policie“, která mi vyvěrala z pórů. „Pomozte mi,“ řekl úsečně.

Tehdy jsem postřehla, že má žena proříznuté hrdlo. Že do jejího trupu a břicha někdo opakovaně bodal, zas a znovu. V duchu jsem zpracovávala její pohyby, jak sebou škubala, jak se kroutila, jak se jí oči, zdivočelé hrůzou, protáčely bělmy nahoru. Ty dokonalé prsty, zatínající se do zdravotníkových rukou, do kompresu, který se jí pokoušel přidržovat na ráně na hrdle. Bublinky rudé pěny v koutku úst, když se snažila popadnout dech.

Proboha.

Svezla jsem se na kolena vedle ženiny hlavy, uchopila její ruce a přitáhla si je k sobě, aby sebou přestala tolik házet, aby měl ten zdravotník šanci jí zachránit život. „To bude dobrý. Budete v pořádku.“ Její pohled přeskočil ke mně a nehty se mi ostře zaryly do dlaně, jako by mě už nikdy nechtěla pustit. A ještě něco mě škráblo do kůže. Diamantové prsteny. Byla vdaná. Její ústa se otevřela a vyrazil z nich závan vzduchu. „Já jsem Alice,“ řekla jsem absurdně klidným hlasem. „Jak se jmenujete vy?“

Nic než dech a bublinky a krev.

„Nemůže mluvit,“ zamumlal zdravotník. „Ten parchant jí málem oddělil hlavu od těla. Kde je sakra ta sanitka?“

Vysvobodila jsem jednu ruku a přepnula vysílačku. „Oběť má proříznuté hrdlo. Potřebujeme tu okamžitě sanitku.“

„Rozumím. Bude tam do dvou minut.“

V tu chvíli sebou žena znovu křečovitě zazmítala, až si shodila kompres z hrdla. Vytryskla krev a teplá tekutina potřísnila moji bundu i pocuchané blond vlasy, které se jí rozprostřely pod hlavou.

„Krucinál! Držte ji.“

Znovu jsem uchopila její ruce a v duchu si vynadala. „Hej, hej, no tak. Teď musíte spolupracovat. Všechno se dá do pořádku. Sanitka je na cestě a tady ten hodný pán…“

„Christian,“ zamumlal. „Musí klidně ležet. Potřebujeme zastavit to krvácení.“

„Jasně. Takže tohle je Christian a my dva se o vás postaráme. Teď jen potřebuju, abyste se pokud možno nehýbala, ano?“

Uklidnila se. Oči, které upírala do mých, měla rozšířené, jako by snad skrz ně dokázala telegraficky vysílat své myšlenky. Hleděla jsem na ni, do těch očí barvy mechu s oříškově hnědými flíčky, které spirálovitě vybíhaly z temných jezírek zorniček. Něco mi zkroutilo vnitřnosti. „Budete v pořádku,“ zopakovala jsem. Už v tu chvíli jsem ale věděla, že ta slova vyznívají spíš jako modlitba.

Za našimi zády jsem uslyšela nohy dusající po úhledně posekaném trávníku. Otočila jsem se a v duchu jsem se modlila, aby to byla posádka sanitky. Jenže namísto nich jsem uviděla našeho nejnovějšího detektiva konstábla, který v obleku vypadal spíš jako dítě.

„Harry!“ To slovo jsem skoro vyplivla. „Jděte zformovat kordon.“

Čerstvě jmenovaný detektiv tam jen tak postával, možná chvíli, možná hodinu, a zíral na mě a na ni a na tu krev.

„Hned, Harry!“

Vzápětí dusot druhého páru nohou, záblesk fialové, kštice tmavých vlasů. Detektiv konstábl Poppy Stoneová se zprudka zastavila a obhlédla scénu. Když se naše pohledy setkaly, objevila se jí ve tváři grimasa. Tohle je zlé.

„Harry, postarej se, ať sem ty davy nelezou,“ vyštěkla Poppy, která v sobě nezapřela obyvatelku East Endu a byla na to patřičně hrdá.

V tu chvíli mě napadlo, že ty „davy“ jsou dost nadnesený výraz pro starou Jamajčanku se psem. Jenže když jsem se otočila a podívala se za ně, rozeznala jsem přes otevřenou bránu parku, že se tam shromáždil zástup bezostyšných čumilů, bylo jich víc, než by člověk v tak časnou ranní hodinu vůbec považoval za možné.

Poppy popošla blíž, přičemž opatrně volila cestu, aby neporušila důkazy na místě činu. Sklonila se k nám a zamumlala: „Sanitka už jede.“

Zdravotník, aniž by změnil pozici, vykroutil krk a zamžoural dozadu na silnici, jako by přislíbené posily byly něčím víc, než v co mohl doufat, a on tomu neuvěří, dokud je nespatří na vlastní oči. A pak: „Díky bohu.“

Ve výhledu se objevili dva pospíchající záchranáři.

„Potřebujeme nosítka, lidi!“ vykřikl Christian. „Omlouvám se, Alice, ale mohla byste trochu uhnout, ať tu máme místo?“

„Jistě, já…“

Oběť – ne, mladá žena – mě sevřela pevněji, dokonale ošetřené nehty hrozily, že proříznou suchou kůži na mé dlani. Obrátila jsem se k ní, nejspíš abych řekla něco nejapného a nezpochybnitelně zbytečného, jenže její oči se v tu chvíli upřely do mých, ústa se pohnula, svaly se napjaly úsilím, až zpod kompresu na hrdle vybublala krev.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog