Jaroslava Černá

Doktor Jesenius

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jaroslava Černá, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9353-7 (epub)

ISBN 978-80-243-9354-4 (mobi)

Životní příběh Jana Jesenia s láskou věnuji synu Jakubovi

ÚVODEM

Pamětní deska na staroměstské radnici vzpomíná jména odsouzených a krutě popravených pánů v červnu roku 1621, po bitvě na Bílé hoře. Největší pozornost poutá jméno rektora pražské univerzity, který zde byl tím nejkrutějším způsobem umučen a popraven.

Jan Jesenský – Jessenius, Johan Jesenius, Johanes Jessenius, jsou podoby jména, se kterými jsem se v historických záznamech setkávala. Nositel jeho zjednodušené formy – Jan Jesenius – se stal symbolem odboje českých stavů proti Habsburkům, bojovníkem za svobodu víry a svobodu Vysokého Karlova učení.

Známý je ale především provedením první veřejné pitvy na půdě pražské univerzity, svými spisy, dílem a učebnicemi pro studenty, dále jako osobní lékař císaře Rudolfa II., ale i všech, kteří jeho pomoc potřebovali. Svým vzděláním, zkušenostmi a moudrostí vynikl jako vyslanec a mluvčí v době českého stavovského povstání a tomuto vyššímu poslání obětoval svůj život.

Kapitola 1

Červenec 1618, Prešpurk (v současnosti Bratislava)

„Ohni hřbet!“ Hlas jednoho ze strážných zněl tvrdě. Zároveň s příkazem Jan Jesenius ucítil bouchnutí do zad, zarazil se v pomalé chůzi, pomalu se otočil a nechápavě se zahleděl do obličeje muže, který se k němu choval tak neurvale.

„Skloň hlavu, pane, ať se nezraníš,“ promluvil mírně druhý ze strážných a vzápětí výhružně napomenul svého kumpána. „Chovej se slušně, copak nevíš, kdo je ten ctihodný muž?“

„Je to pouhý vězeň jako všichni, které hlídáme,“ odfrkl zarostlý mladík.

„Jsi hlupák,“ mávl rukou starší dozorce a Jesenius pochopil, že se musí sklonit nejen do nízkých dveří svého vězení, ale také před hloupým člověkem, aby se s ním domluvil, pochopil jeho jednání a pohnutky, neprovokoval ho více ke zlému, pomstychtivému chování.

„Není to poprvé, co se musím sklonit do nízkých dveří,“ pronesl tiše ke staršímu z mužů a v jeho očích viděl pochopení a soucit. Více ale říct nestačil. Silný, mladý muž ho dalším plácnutím postrčil do cely.

Jesenius mhouřil oči. Dříve než se rozkoukal a mohl něco uvidět, uslyšel za zády výhružný vrzavý zvuk zavírajících se pevných dveří.

Tvrdé bouchnutí, pak krátké zarachocení klíče v zámku. Malým zamřížovaným okénkem ve dveřích, přibližně ve výšce očí vzrostlého muže, doznívaly dvojí vzdalující se kroky jeho strážců.

Až teď, v nastalém tichu, na Jesenia, váženého lékaře a rektora pražské univerzity, dopadla tíha pravdy a skutečnost, že se ocitl ve vězení. První, co ho zaskočilo a téměř vyvedlo z míry, byl nesmírný zápach. Znal ho. Připomněl mu ty nejubožejší zapadlé uličky v jeho milované Praze, kde žije ta nejhorší spodina a obyvatelé vylévají splašky a výkaly přímo na ulici.

Ano, i tam musel někdy při své práci zajít, aby pomohl těm na okraji společnosti, na pokraji života. Většinou přicházel pozdě a nemohl pomoci. Cítil pak stejnou marnost, jako v této chvíli, kdy se mu chřípí naplnilo stejným pachem.

„Do této cely jsou snad vyvedeny všechny průduchy prevétů z vězeňské pevnosti, navíc, aby vězňům znepříjemnili život, ústí sem i kouřové vývody z kuchyně,“ bručel Jesenius i přes dusivý kašel. Přestože sám sebe sotva slyšel, zoufalá slova se odrážela od kamenů ve zdech a vracela se mu stejně pokřivená jako vlhká páchnoucí zeď jeho příbytku. Ještě než se mu podlomila kolena, nahrnul vlhkou rozházenou slámu k jedné ze zdí, aby se alespoň mohl pohodlněji posadit.

„Tady přece nemohu dlouho zůstat!“ vykřikl do ticha a zvedl hlavu k jedinému zamřížovanému okénku. Byl za ně vděčný. Alespoň za ten pocit, že se může nadechnout.

Druhý den časně ráno

Jan Jesenius nespal. Převaloval se na nepohodlné hromádce slámy a nedokázal usnout celou noc. Více než na sebe však myslel na tři mladíky, studenty vysokého Karlova učení, kteří mu dělali doprovod a teď byli uvěznění ve vedlejší cele. Jak byli z cesty nadšení! Jak moc se těšili na prešpurské sněmování a na podporu, kterou mohou projevit svému rektorovi při jeho proslovu a poslání.

A teď? Jan Jesenius se posadil. Dobrá, na mě si mohli vymyslet cokoliv, bůhví komu vadím, ale ti tři mladíci? „Dostat studenty na svobodu, aby se mohli vrátit do Prahy, to bude můj první úkol,“ ujistil se rektor Jesenius polohlasem a pokusil se přemýšlet o dalším běhu událostí, aby nemusel vnímat vlhko, chlad a pach potupného vězení.

Zvedl hlavu k okénku u stropu. Zdálo se mu, že svítá.

„Snad nový den přinese i nové naděje,“ zašeptal vroucně a málem se vylekal, když nečekaně zarachotil v zámku klíč.

„Danieli!“ Navzdory bolesti v celém ztuhlém těle Jesenius vyskočil na nohy a otevřel náruč.

„Bratře! Janko!“ Daniel, Janův starší bratr byl očividně shledáním dojatý.

„Odpusť mi, Janko, nestačil jsem tě varovat,“ pohodil Daniel mírně rameny, když se vyprostil z bratrova pevného objetí.

„Před čím? Před uvězněním?“

„Před lidmi, kteří, čerstvě dosazení do svých úřadů, udělají všechno pro to, aby se zavděčili císaři a ochránili jeho majestát před nebezpečným rebelem.“

„Před rebelem?“ žasl Jan. „Myslíš snad mě?“

„Já ne, můj drahý bratře, ale ten, kdo tě před pár dny vyslýchal, vzpomínáš? Ten slizký servilní důstojník jménem Forgách, ten hned usoudil, že pro zradu a urážku císařského majestátu musíš být uvězněn, protože jsi nebezpečím nejen pro celou zemi, ale především pro císaře, protože chystáš rebelii.“

„Já a rebelie? Co to toho hlupáka napadlo? Vždyť já jsem vyslanec českých stavů,“ Jan nevěřícně vrtěl hlavou.

„Janko, jsi především evangelického vyznání,“ ztlumil hlas Daniel. „Nejde jen o tebe, jde o protestantské stavy v Čechách, o jejich vzrůstající moc a vliv. Tebe vyslali do Prešpurku, ty jim vadíš, v tobě vidí nebezpečí, jako v nositeli jiné než katolické víry.“

„Pánové, kroťte se,“ zaznělo varovně ode dveří cely.

„Jste oba vážené osoby a slíbil jsem, že si můžete promluvit. Ale neslíbil jsem, že budu také hluchý. Pane Danieli, varoval jsem vás, že nesmíte s bratrem mluvit o politických okolnostech jeho uvěznění. Dostanete do úzkých i mne, copak nechápete, jak nebezpečné je vaše setkání a že jsem ho dovolil pouze proto, že si vás obou vážím? Nechtějte, pane Danieli, aby ruka spravedlnosti dopadla i na vás a nedejbože na moji osobu za podporu rebelie.“ Na strážném byl opravdu vidět strach.

Ale Daniel Jesenský ho správně odhadl. „Pane, musím si s bratrem ještě promluvit,“ pronesl prosebně, sáhl k opasku, uvolnil sametový váček a hned věděl, že zvolil správnou cestu. Cinknutí zlaťáků strážného zaujalo, a když se úplatek ocitl v jeho ruce, sice se zamračil, ale vzápětí pronesl: „Musím se ještě postarat o propuštění těch tří studentů, pak se vrátím…“

„Budou propuštěni?“ zajásal Jan. „Bohu díky, jsou nevinní a provinili se pouze tím, že mě doprovázeli.“

„Ano, pane, mám příkaz je propustit a vyhostit z města. Musí se neprodleně vrátit do Prahy, aby je náhodou nenapadlo pokračovat v pobuřování.“

„V jakém pobuřování?“ rozhořčil se Jan, ale Daniel ho varovným gestem zastavil a uklidňoval dozorce. „Jistě, pane, konej svoji povinnost a o ničem jiném nevíš.“

„Janko…“ Daniel ztlumil hlas, přestože byli konečně sami. „Pochop, že tvá situace není vůbec dobrá. Včera v krčmě jsem se dozvěděl, že chystáš tak hrozné věci, že kdyby se ti podařilo je uskutečnit, vyvolalo by to vzpouru v celém Uhersku.“

„Ale to jsou lži!“ žasl Jan. „Mým posláním v Prešpurku bylo navázat mírovou spolupráci mezi českými a uherskými stavy, a tak jsem také při včerejším výslechu vypovídal.“

„A podívej se, jak to dopadlo,“ rozhodil Daniel rukama.

„Nevěří ti, mají tě za špiona, a pokud se přihodí cokoliv špatného proti císaři a říši, bude to pouze tvá vina.“

„Ten lstivý Forgách se neštítil porušit základní práva ochrany, která přísluší každému vyslanci,“ zabědoval Jan. „Je to pouhý císařský přisluhovač, koště, co potřebuje zametat podle svého vladaře. Chce mě zničit, aby si sám vydobyl ostruhy. Narafičili to na mě.“

„To přece oba víme, bratře,“ dodal Daniel smutně. „Je těžké bojovat s lidskou hloupostí a malostí. Musíme něco vymyslet. Císař nesmí uvěřit, že bys ho zradil, i když jsi jiného vyznání.“

„A vidíš. Nebožtík císař Rudolf II., ať byl, jaký byl, svým Manifestem svobodu vyznání povolil. Copak dohody neplatí? Nový císař myslí jinak?“

„Myslím, bratře, že svoboda ve víře nevyhovuje nikomu z panovníků a vždy bude záminkou k útlaku,“ promlouval Daniel rezignovaně. „A ty, bratře, ty vadíš patolízalům a hlupákům především pro svoji moudrost a vzdělání.“

„Ale bratře, copak i ty nemáš své postavení u dvora arciknížete Ferdinanda? A není to tak, že u jeho dvora jsou většinou katolíci a ty protestant?“

Daniel se i proti své vůli rozesmál. „Drahý Janko, arciknížete nezajímá má víra, ale především, jak pro něho dokážu připravit radovánky a zábavu. Nikdo neumí tak střílet a připravit pro Ferdinanda takové hony jako já. Proto mě chce mít po boku, proto mě bere s sebou na cesty a díky tomu jsem s ním i teď v Prešpurku. Jinak bychom se vůbec nesetkali a nemohl bych ti pomoci.“ Daniel sklonil hlavu. „Stejně mě nejvíce mrzí, že jsem tě nestihl varovat a nedokázal jsi uprchnout z města.“

„Danieli,“ Jan se pokusil bratra uklidnit. „I kdybys mě stokrát varoval, nikdy bych neuprchl. Forgách a ostatní, ba i císař, by to považovali za důkaz, že jsem vinen tím jejich smyšleným pobuřováním. A já se musím obhájit. Nejsem tu jako soukromá osoba, jsem vyslancem českého národa. Než abych zradil, to je mi milejší smrt. Věřím ve spravedlnost, věřím, že se jí dočkám.“ Jan na chvíli ztichl a dlouze se zahleděl na kamennou podlahu. Vypadalo to, že počítá stébla slámy. Pak zvedl hlavu. „A jestli se nedočkám světské spravedlnosti, pak ať se stane vůle Boží!“

Z chodby se blížily kroky.

„Půjdu, Janko,“ vyjelo rychle s Daniela. „Neboj se, udělám všechno pro to, abys byl co nejdříve propuštěný a mohl se vrátit do Prahy.“

„Pane dozorčí, děkuji ti, žes mi umožnil návštěvu bratra,“ prohodil ke strážnému, se kterým se málem srazil ve dveřích, a rychle odcházel.

„Pane…“ dozorčí provinile přešlápl a obrátil se na Jana. „Ještě jsem ti chtěl říct, že dnes v noci tě převezou do Vídně.“

„Cože? Proč?“ Jesenius byl zoufalý.

„Do vídeňského vězení,“ dodal strážný polohlasem a zabouchl za sebou dveře.

„Danieli!“ vykřikl Janko do ticha cely a svezl se na vlhkou páchnoucí hromadu slámy.

Kapitola 2

Druhý den k ránu

Jan se nepokoušel usnout. Copak by to bylo možné, když mu hlava neustále mlátila o stěnu nepohodlného kočáru a každý úder vířil myšlenky, které těžko odháněl a které byly tak protichůdné, že nerozuměl sám sobě.

„Už jsme jistě někde před Vídní,“ narovnal záda, aby ulevil bolavé otlučené kosti nad spánkem, a pokusil se vyhlédnout z okénka. V ranním šeru zahlédl městskou bránu a několik vojáků ze svého doprovodu, kteří teď, když zastavili, dojeli na úroveň jeho výhledu.

Takže mě opravdu vezou do Vídně. Ale stráží mě, takže asi nepůjde o audienci u císaře, ale o další potupné věznění, honilo se Janovi hlavou.

Kočár pořád stál, velitel jeho doprovodu něco vyjednával se strážnými u brány.

Asi sami nevědí… napadlo Jana a konečně si opřel hlavu. Myšlenky se ale neuklidnily.

„Ach Danieli!“ zašeptal do ranního šera. „Utajili ti můj odjezd schválně, abys mi nemohl pomoct, abys neuplatnil svůj vliv a přátelství s králem. Ale ty se pravdu stejně dozvíš, stejně jako důvod mého nového pobytu. Co se mnou bude?“ Jan narovnal hlavu. „Nové, další výslechy? Z čeho mě obviní a proč musím být uvězněný? Čím jsem se provinil a kdo má ze mě takový strach, že mě musí odstranit z cesty císaři? Nebo snad tím chtějí oslabit sílu českých stavů? Odstranit mě, jejich mluvčího a vyslance? Vždyť já se chci pouze dohodnout s ostatními utlačovanými ve víře, trvat na právech svobodného vyznání, tak jak to Čechům slíbil císař Rudolf II. Nebo snad smrtí císaře zemřela i naděje na svobodu vyznání?“

Kočár sebou mírně trhnul a pak se dal do pohybu. Jan Jesenius viděl, že se pro ně konečně otevřela brána císařského města a se zaujetím sledoval první ulice Vídně.

„Sepíšu s vámi protokol,“ oznámil mu suše trestní soudce, nepříjemný, ještě ospalý muž, ke kterému ho přivezli.

„A teď vás, pane, čeká další pobyt v cele,“ řekl bez zájmu po hodince krátkého výslechu.

Z Jana v té chvíli vyprchalo všechno nadšení a naděje, že se jeho postavení změní. Nezměnilo.

„Jste, pane, ve Vídeňském vězení v Sedlácké věži,“ odpověděl mu na dotaz dozorce, když se chystal opustit celu i vězně.

„Ale já…proč?! Na jak dlouho?!“ křičel Jan, jenže dozorce pouze prudce pohodil rameny. „Copak já vím? Já jsem malý pán.“

Jesenius se rozhlédl po svém novém příbytku. „Alespoň zde není tak vlhko a tolik to tu nezapáchá,“ utěšoval se a netušil, jak moc se mýlí. Jeho nová cela byla sice ve věži a ne ve vlhkém podzemí jako v Prešpurku, ale to byl jediný a poslední rozdíl. Po chvíli ho udeřil do nosu takový zápach, že kdyby nebyl jako lékař na leccos zvyklý, pozvracel by se. Podle zvuků a nečekaného zápachu byla vedlejší místnost záchod.

„Udělali mi to schválně,“ ušklíbl se Jan a nahrnul ke zdi poházenou slámu, aby si alespoň udělal pohodlnější lože a mohl si po noční bezesné únavné cestě alespoň na chvíli natáhnout nohy, snad si i zdřímnout, aby se mysl uklidnila a dokázal si srovnat myšlenky.

Druhý den

„Vetřel jste se do Prešpurské delegace z vlastní vůle?“ začal tvrdě výslech jeden z trojice mužů, která Jesenia navštívila. Další z příchozích byl pouhý svědek a třetí písař, s brkem zastrčeným za uchem a svitky papíru v podpaží.

Jesenius zalapal vztekem po dechu, i když prostor k odpovědi zatím nedostal.

„Kdy a kdo vás zvolil rektorem pražské univerzity?“

„Jakou odměnu jste dostal za vedení delegace? Komu sloužíte? A když jste tedy vyslancem českých stavů, přijímajících podobojího způsobu, znáte jejich tajemství? K čemu se chystají? Co připravují? Jste součástí připravovaného povstání? Chystají čeští protestanti rebelii?“

Otázky na Jana pršely jedna za druhou a on se musel ovládat, aby nekřičel, nevybuchl. Jen doufal, že v šeru ubohé cely není vidět, jak střídavě rudne, bledne a musí zatínat zuby, aby nedal najevo rozhořčení, ponížení a vztek.

„Proč české stavy verbují prostý lid proti rakouské monarchii, císaři a vládě Habsburků?“ Zazněla nečekaná nesmyslná otázka. Jan přesto klidně odpověděl:

„Češi neverbují, nechystají válku proti nikomu, ale jestliže někdo začne válku proti nim, budou se bránit.“

„Na čí pomoc a podporu spoléhají? A nebylo účelem vaší delegace žádat vojenskou pomoc od uherských stavů?“

Jan Jesenius nevěřil svým uším. Co si to na mě vymysleli? Z čeho mě to obviňují?

„Ne, pane,“ snažil se o klidnou odpověď. „Nic takového mi nikdo neuložil.“

„To mi zatím stačí,“ vedoucí malé výslechové komise vypadal spokojeně a Jesenius vůbec nechápal, která z jeho odpovědí se mu tak líbila. Ta poslední? Všechny?

Konec září

„Prosím, přineste mi něco na psaní a papír, ať mohu pracovat, nebo se z té nečinnosti zblázním!“ Jan Jesenius se chytil za hlavu, aniž by si uvědomoval, jak moc dává své zoufalství najevo.

Strážný položil na zem misku s polévkou a kusy chleba, pak se dlouze zahleděl na svého vězně.

„Pane, pokusím se požádat o svolení, zda bych vám směl přinést psací potřeby, ale víte, už jsem se snažil dvakrát žádat u velitele vězení, jenže…“

„Moc prosím, nikdo se to nedozví,“ Janovi bylo málem do pláče. „Tak alespoň knihy, jakékoliv knihy, abych mohl číst a myslet na něco jiného než na bezútěšnost svého postavení.“

„Pokusím se, pane,“ zamumlal strážný rozpačitě, protože k váženému lékaři cítil jakousi úctu, ale příkazy byly jasné. Rebelantskému nebezpečnému vězni nijak jeho pobyt v cele neulehčovat.

Jan po odchodu dozorce nevěděl, jestli se najednou roztřásl vztekem, anebo zimou.

Schoulil se na hromádku slámy, zavřel oči a pokusil se procházet vlastní pamětí, vybavit si všechna moudrá slova a poučení z knih, které přečetl. Nejprve se mu vybavily jakési latinské verše, které se kdysi učil zpaměti, snad ještě na studiích v Padově.

Jak krásná, bezstarostná to byla léta! Jan se bezděčně usmál. Jeho jediným cílem tehdy byla touha po vědění a profesoři s ním museli mít často velkou trpělivost, protože jeho zájem o anatomii byl mimořádný a neobvyklý. Také se dožadoval většího počtu anatomických cvičení a pitev.

Teď se Jan do šera své cely zamračil, přestože byl duchem jinde.

Jak se to jen stane, že člověk, vzdělaný, studovaný na nejlepších evropských univerzitách, vážený profesor, rektor s tolika přáteli, se najednou ocitne ve vězení jako ten nejubožejší zlodějíček? Tolik jsem toho prožil, setkával se s učenci, králi i císaři a teď žadoním o více jídla a psací potřeby u lhostejného dozorce, kterému je jedno, že mé knihy, úvahy a pojednání četli ti nejvzdělanější v Čechách, zajímal se o ně i Rudolf II., císař, se kterým jsem vedl hovory o světě a žití, mudroval o smyslu samotného lidského snažení a bytí a který si vážil mého názoru jako filozofa i lékaře.

„Kde je dnes císař Rudolf?“ Zaznělo téměř neslyšně a Jan otevřel oči.

„Na pravdě Boží,“ odpověděl si mírně. „A kde jsem já?“ Stiskl rty. „Kdo z nás je na tom lépe? Kdo z nás je na tom hůře?“

Jan raději oči rychle zase zavřel. Tvary kamenů ve zdech už znal zpaměti.

„To raději budu v mysli bloudit císařskými sbírkami,“ uklidnil se v duchu a vzpomínal, co ho tehdy, když ho císař poctil svojí přízní a pustil do sálu se svými poklady, nejvíce zaujalo a utkvělo v paměti. „Všechno!“

Ale jedna věc se mu vybavila, aniž by sám chtěl.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

ÚVODEM

Kapitola 1

Kapitola 2