Ukážka z elektronickej knihy

.

Copyright © Peter Zuckerman a Amanda Padoan, 2012

Translation © Jakub Futera, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-666-1

ISBN mobi 978-80-7462-671-5

..

Přehled osob

V roce 2008 se o zdolání K2 pokoušelo více než sedmdesát lidí. Níže je uveden seznam horolezců, koordinátorů expedic, záchranářů, pomocného personálu a odborníků na počasí, kteří v průběhu katastrofy, kterou popisuje tato kniha, sehráli důležité role.

Amír Masúd

pákistánský pilot z letky Fearless Five

Alberto Zerain

nezávislý baskický horolezec

Cas van de Gevel

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Cecilie Skogová

Norwegian K2 Expedition, Norsko

Court Haegens

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Čiring Dordže Šerpa

American K2 International Expedition, USA

Dren Mandić *

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Džehan Bajg *

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Džumik Bhote *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Eric Meyer

American K2 International Expedition, USA

Fredrik Sträng

American K2 International Expedition, USA

Gerard (Ger) McDonnell *

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Go Mi-sun (slečna Go)

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Hoselito Bite

nezávislý horolezec, Srbsko

Hugues d´Aubarède *

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Hwang Dong-jin *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Chris Klinke

American K2 International Expedition, USA

Iso Planić

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Jelle Staleman

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Karím Meherbán *

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Kim Jae-su (Pan Kim)

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Kim Ho-kjung *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Lars Flato Nessa

Norwegian K2 Expedition, Norsko

Marco Confortola

Italian K2 Expedition, Itálie

Maarten van Eck

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Mohamed Husajn

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Nadír Alí Šáh

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Nick Rice

nezávislá expedice pod francouzským vedením

Park Jong-ho *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Pasang Lama

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Pemba Gjalje Šerpa

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Predrag (Pedja) Zagorac

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Roeland van Oss

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Rolf Bae *

Norwegian K2 Expedition, Norsko

Sulajmán Al Fajsal

pákistánský pilot z Letky Fearless Five

Šahín Bajg

Serbian K2 Vojvodina Expedition, Srbsko

Tsering Lama

K2 Abruzzi (Čiring Bhote) Spur Flying Jump, Jižní Korea

„Velký“ Pasang Bhote *

K2 Abruzzi Spur Flying Jump, Jižní Korea

Wilco van Rooijen

Dutch Norit K2 Expedition, Nizozemsko

Yan Giezendanner

nezávislá expedice pod francouzským vedením

* = horolezci, kteří zemřeli na K2 v srpnu 2008

Úvodní slovo Petera Zuckermana

Mnoho z horolezeckých eposů vypráví příběhy o vítězných zápasech se smrtí, odehrávajících se nahoře na fixních lanech. Ale jak se tam ta lana vlastně dostala? A kdo pomáhal bojující hrdiny zachránit? Když závisí celý váš život na jediném uzlu, je dobré vědět, kdo ten uzel uvázal.

O některých příbězích se nikdy nedozvíme. Žurnalisté západního světa jen zřídka ovládají nářečí, jako jsou ajak bhote, baltí, burušaskí, šar khumbu, rolwalingská šerpština či wachánština. Reportéři málokdy vystopují domorodé horolezce tak, že vytočí telefonní číslo nebo napíšou e-mail, spisovatelé, tlačení uzávěrkou, zase nemívají čas na trek do odlehlých vesnic. Z toho důvodu považujeme svědectví vysokohorských pomocníků za velmi vzácná a cenná. Přeživší ze zóny smrti mívají zamlžené vzpomínky a v turbulentním mediálním světě – obzvláště pokud jde o jejich přesnost – často sehrají roli také rodiny, fanoušci, přátelé i novináři, kteří nutně potřebují k daným okamžikům říct své. Prožitá traumata a nedostatek kyslíku nahrávají zmatkům. A stejně jako je tomu třeba ve válce, dva očití svědci, kteří v kritické situaci stáli vedle sebe, mohou někdy na danou událost nahlížet úplně odlišně.

I přes všechny tyto okolnosti jsme se s Amandou pokusili přijít pravdě na kloub a vypovědět ji co nejvěrohodněji. Bádali jsme dva roky. Sedmkrát jsme odletěli do Nepálu a podnikli treky do oblastí, kam lidé ze západního světa zavítají jen zřídka a novináři nikdy. Třikrát jsme navštívili Pákistán, kde se nám podařilo získat bezprecedentní přístup k vojenským a vládním úředníkům, z velké části díky Nazíru Sabírovi, prezidentovi Pákistánského horolezeckého svazu. Ve finále jsme vyzpovídali více než dvě stovky lidí a strávili nespočet hodin u kuchyňských stolů ve Francii, Nizozemsku, Irsku, Itálii, Norsku, Srbsku, Španělsku, Švýcarsku a ve Spojených státech. Prohlédli jsme více než tisícovku fotografií a videí. I proto tato kniha vypráví pravdivý příběh. Prosím, projděte si poznámky na konci knihy, kde naleznete další informace, které objasňují naše výzkumné metody a zdroje.

Spouštěčem k napsání této knihy byla smrt Amandina přítele Karíma Meherbána. A protože se Amanda právě starala o novorozené miminko, a nemohla proto vést veškerá pátrání sama, přizvala mne coby spoluautora. Amanda je moje sestřenice a spolu píšeme už od mých dvanácti let. Než jsme se pustili do knihy Pohřbeni v oblacích, zastával jsem pohodlnou práci reportéra v jednom deníku. Nikdy jsem si nemusel navlékat mačky. Ale jakmile jsem se dozvěděl o této tragédii, neměl jsem jinou volbu než dát výpověď, sebrat notebook a zamířit do Himálaje. Postavy příběhu se mi jevily natolik inspirující a významné a celý souběh událostí tak přesvědčivý, že nebylo možné odolat.

Portland, Oregon

listopad 2011

Karákóram, Himálaj a Hindúkuš: K2 byla spolu s okolními štíty vyzdvižena přímo z moře poté, co se Indická kontinentální deska zasunula pod Euroasijskou. Karákóram stále roste a je nejmladším světovým pohořím. Panuje zde daleko drsnější podnebí než v Himálaji.

Prolog

Zóna smrti

Bottleneck na K2, Pákistán

Zóna smrti: kolem 8200 metrů nad mořem

Šerpského horolezce jménem Čiring Dordže dělil od smrti jen cepín, na kterém visel z ledové stěny. Bleskově se teď zhoupl doleva, protože se nad ním utrhl obrovský balvan ledu a mířil přímo na něho.

Kus ledu o velikosti ledničky.

Sedák ho chytil, balvan se odrazil a řítil se dolů. Rozlomil se vedví, svezl se po Čiringově rameni a zmizel.

Brrrruuf. Narazil do něčeho pod ním a roztříštil se na kousky.

Celá hora se otřásla tím úderem. Vzhůru vystřelil sloupec prachového sněhu.

Bylo kolem půlnoci 1. srpna 2008 a Čiring tušil jenom mlhavě, kde se právě nachází: někde poblíž, nebo dokonce přímo uprostřed Bottlenecku na K2, nejnebezpečnějšího úseku na nejnebezpečnější hoře světa. Přibližně v letové hladině Boeingu 737 se Bottleneck rozpínal dolů, do temnoty pod ním. Ve světle hvězd se tento koridor jevil bezedný a propast pod ním vysávala chomáče plazivé mlhy. Přímo nad ním se tyčil okraj převislé ledové stěny jako vrchol lámající se vlny.

Nedostatek kyslíku měnil Čiringův mozek v houbu. Hlad a vyčerpání mu ničily tělo. Když otevřel ústa, mrznul mu jazyk, když zalapal po dechu, vzduch bez jakékoli vlhkosti mu rozdíral krk a šlehal ho do očí.

Čiring si připadal jako robot: prochladlý a příliš unavený na to, aby přemýšlel, co všechno musel obětovat, aby se dostal na K2. Šerpského horolezce, který stál desetkrát na vrcholu Mt. Everestu, fascinovala tato hora už po desetiletí. Vrchol K2, daleko nedostupnější a obtížnější než Mt. Everest, představuje jednu z nejprestižnějších met ve vysokohorském horolezectví. Čiring na něj vyrazil i přes slzy své ženy. I přes to, že ho výstup stál víc, než si jeho otec dokázal vydělat za čtyřicet let. A přes to, že ho jeho buddhistický láma varoval, že bohové K2 nikdy takový výstup nemohou tolerovat.

Čiring stanul na vrcholu K2 předchozí večer, a to bez použití umělého kyslíku, čímž si zajistil místo v alpinistické síni slávy mezi elitními a nejúspěšnějšími horolezci. Jenže sestup neprobíhal tak, jak si plánoval. Snil o úspěchu, o hrdinském přijetí, dokonce o slávě. Ale na ničem z toho právě teď nezáleželo. Čiring měl ženu, dvě dcery, prosperující firmu a houf příbuzných, kteří na něm byli závislí. Vše, po čem teď toužil, bylo dostat se domů. Živý.

Za normálních okolností bývá sestup bezpečnější. Horolezci se obyčejně vracejí v brzkých odpoledních hodinách, za teplejšího počasí a denního světla. Slaňují, žabími skoky sjíždějí po ledu, přivázáni na fixní lana, kterými kontrolují svou rychlost. V lavinózních oblastech kolem Bottlenecku se snaží sestupovat co nejrychleji, čímž minimalizují čas strávený v místech, kde mohou být snadno pohřbeni. Dostat se dolů rychle bylo to, co Čiring plánoval a o co teď v jeho životě šlo.

Kolem panovala černočerná, bezměsíčná noc. Fixní lana zmizela, rozervaná padajícím ledem. Obrátit se zpátky nešlo. Bez lana mohl Čiring zastavit pád jedině cepínem. A hrálo se o víc než o jeden život: přímo na sedáku měl totiž přivázaného dalšího horolezce.

Muž visící pod ním se jmenoval Pasang Lama. Tři hodiny předtím obětoval Pasang svůj cepín horolezcům, kteří se nacházeli ve větším nebezpečí. Myslel si, že se bez něho obejde. Stejně jako Čiring měl v úmyslu slanit dolů po fixních lanech.

Když fixní lana, zabezpečující průchod Bottleneckem, zmizela, došlo Pasangovi, že zemře. V bezvýchodné pozici se nemohl bez cizí pomoci pohybovat ani nahoru, ani dolů. Proč by se ho někdo pokoušel zachraňovat? Každý horolezec, který by se k němu navázal, by se zcela určitě zřítil dolů i s ním. Zastavit pád horolezce Bottleneckem jen pomocí cepínu je i tak téměř nemožné. Zastavit váhu dvou těl je dvakrát obtížnější, dvakrát riskantnější. Záchrana znamená sebevraždu, pomyslel si Pasang. Horolezec se má postarat sám o sebe. Kdokoli pragmaticky uvažující by ho tu nechal zemřít.

Jeden Šerpa to už, dle očekávání, udělal. A Pasang předpokládal, že se Čiring zachová úplně stejně. Čiring a Pasang lezli v rozdílných týmech. Čiring neměl žádnou povinnost mu pomáhat. Ale teď visel Pasang dva a půl metru pod ním, připevněný k Čiringově sedáku pomocí smyce.

Když se oba muži jen těsně vyhnuli padajícímu ledu, sklopili opět hlavy a beze slova dál zápolili s bohyní hory. Ta o sobě dala vědět jen o pár vteřin později. Ten zvuk zněl skoro elektronicky – jako když trháte za gumový náramek přes kytarový zkreslovač. Zoing! Neustával, naopak sílil, prodlužoval se, zrychloval, přecházel do vyšší tóniny, zleva, zprava. Oba horolezci věděli, co to znamená. Led okolo nich se začal telit. S každým hlasitým zoing! se ledovou stěnou rozbíhaly trhliny a hrozily shodit dolů celé panely ledu.

Pokud by takový blok ledu včas zahlédli, měli by šanci zhoupnout se ke straně a vyhnout se. A i kdyby se to nepodařilo, měli stále naději, že se přes zásah ve stěně udrží. Dřív nebo později se ale utrhne blok velikosti autobusu. A až se to stane, nebude možné dělat už vůbec nic, jen se modlit. Čiring a Pasang se museli dostat dolů dřív, než je padající led rozdrtí.

Čak. Čiring zasekl cepín do ledu. Šink. Kopl a zabodl přední hroty maček do stěny. Takto sestupoval několik metrů – čak, šink, šink, čak, šink, šink – a snažil se natlačit co nejvíc na svah, aby se muž pod ním mohl pohybovat ve stejném rytmu.

Pasang boxoval pěstí do tvrdého ledu a pokoušel se vytvarovat úderem jakýkoli výstupek, za který by se mohl zachytit. Ale dařily se mu jen mělké a kluzké prohlubně, které neměly šanci udržet jeho váhu. Pokaždé když napnul nohu dolů, pověsil se plnou vahou na smyci, která ho spojovala s Čiringem. Šink. Pasang zarazil hroty maček a uvolnil tak váhu ze smyce.

Váha na laně hrozila utrhnout Čiringa ze stěny, ale zvládal držet se, přičemž opatrně manévrovali přes boule, trhliny, prohlubně a ledové hroudy. Chvílemi se pohybovali s Pasangem vedle sebe a drželi se za ruce, aby mohli lépe koordinovat svůj pohyb. Jindy zase Pasang sestupoval první, Čiring se napevno zabořil cepínem do stěny a kontroloval smyci mezi nimi.

Kameny a úlomky ledu na ně pršely, zvonily jim o helmy, ale blížili se dolů a začali doufat, že přežijí. Panovala bezvětrná noc, –20 °C, na poměry K2 skoro teplo. Světla vrcholového tábora problikávala pod nimi. Čiring ani Pasang vůbec nečekali to, co přišlo.

Kus ledu trefil Pasanga přímo do hlavy. Odpálil ho od stěny a rozhoupal jej jako piñatu.

Váha Pasangova těla utrhla Čiringa ze svahu.

Oba muži se řítili dolů.

Čiring popadl svůj cepín oběma rukama a zarazil jej do svahu. Ale hrot se ne a ne chytit. S hladkostí chirurgického skalpelu se prořezával sněhem.

Nabírali rychlost. Čiring se snažil hrudí tlačit na hlavu cepínu a zarážel jej do sněhu. Nic. Čiring padal stále rychleji, dalších pět metrů, pak deset.

Pasang boxoval do svahu a snažil se zachytit, ale jeho prsty klouzaly po ledu jako nože bruslí.

Oba se řítili dál a dál do temnoty.

Výkřiky, byť ztlumené sněhem, musely pronikat trychtýřem Bottlenecku až do jihovýchodní stěny, ale ti, kteří tam přežili, neslyšeli nic. Hluk padajících těl vůbec nevnímali. Všichni byli ztraceni, zmateni a v halucinacích, často zbloudilí ze správné trasy. Jen někteří se uklidnili natolik, aby si dokázali vybrat ze dvou ponurých možností: slézt bez jištění a potmě dolů Bottleneckem, nebo bivakovat v zóně smrti.

Gerard McDonnell, který se jen několik hodin předtím stal prvním Irem na vrcholu K2, si vysekal ve svahu mělkou římsu, na kterou se posadil, a další, menší, do které si schoulil nohy. Trpělivostí sice nemohl zabránit lavině, ale přinejmenším mu to poskytlo bidélko, na kterém mohl přečkat noc.

Další horolezec, Ital jménem Marco Confortola, se poskládal hned vedle něho. Aby se udrželi vzhůru, nutili se do zpěvu. Ochraptělými hlasy si oba pobrukovali cokoli, na co si právě vzpomněli, jen aby nezemřeli ve spánku.

Chvíli předtím poslal z vrcholu francouzský horolezec slib své přítelkyni: „Už tě nikdy neopustím,“ volal Hugues d’Aubarède satelitním telefonem. „Už je po všem. Příští rok touhle dobou se budeme válet na pláži.“ Tu noc se zabil pádem při sestupu Bottleneckem. Jeho pákistánský vysokohorský nosič Karím Meherbán sešel z cesty, dorazil až na horní hranu ledovce, který se tyčí nad Bottleneckem, kde se zhroutil a čekal, až umrzne.

O kus níž ztratila norská novomanželka svého čerstvého chotě pod tunami ledu. Výstup si dopřáli jako líbánky. Teď se snažila probojovat dolů do bezpečí bez něho.

Leckterý z oněch horolezců se považoval za jednoho z nejlepších na světě. Dorazili sem z Francie, Itálie, Irska, Jižní Koreje, Nepálu, Nizozemska, Norska, Pákistánu, Srbska, Španělska, Švédska a z USA. Někteří riskovali úplně všechno, jen aby se mohli poměřit s K2. A jejich výstup se proměnil v úplnou katastrofu. Konečný účet dosáhl smutného čísla: během sedmadvaceti hodin nejtragičtějšího dne v historii K2 zahynulo jedenáct horolezců.

Co se stalo? Proč pokračovali lezci nahoru, i když věděli, že se zpátky dolů nikdy nemůžou dostat před setměním? Jak se jim podařilo nakupit tolik základních chyb jako třeba nevzít si dostatečnou zásobu lan?

Celý příběh se okamžitě stal mezinárodní mediální senzací na titulních stranách New York Times, National Geographic Adventure, Outside a tisícovek dalších publikací. Neustále rezonoval na internetových blozích a vzbuzoval spekulace, inspiroval dokumenty, diskusní i vzpomínkové pořady a rekonstrukce.

Někteří považovali výstup za demonstraci pošetilosti, za životy zmařené v důsledku machismu a šílenství. V účastnících tragédie spatřovali vyhledávače adrenalinu, kteří se až příliš snažili upozornit na sebe kvůli sponzoringu velkých společností, blázny deroucí se nahoru v záchvatu úprku před společností, ignoranty ze západního světa, kteří zneužívají chudé Nepálce a Pákistánce v honbě za slávou, v médiích pak hyeny servírující smrt ve snaze prodat co největší náklad a ve čtenářích bandu čumilů, kteří se dobře baví.

„Chceš riskovat život?“ ptal se jeden z diskutujících v reakci na článek v New York Times. „Tak ho riskuj alespoň při službě své zemi, rodině nebo nejbližšímu okolí. Lézt na K2 nebo Mt. Everest je sobectví, které vůbec nikomu neprospěje.“

„Jděte do háje s hrdinstvím,“ prohlašoval další, „tyhle egomaniaky by vůbec neměli pouštět do hor.“

Jiní lidé viděli odvahu: objevitele, kteří se postavili nepříznivým přírodním podmínkám, ztracené duše, které přijaly výzvu, aby našly kus smyslu v dnešním prázdném světě.

„Lezení může každému z nás rozšířit pohled na potenciál lidských možností,“ napsal médiím Phil Powers, prezident Amerického horolezeckého svazu.

Další dopis citoval Theodora Roosevelta: „Je mnohem lepší odvážit se konat velké věci, vybojovat slavná vítězství, byť zjizvená neúspěchy, než se zařadit mezi ty nebohé duše, které nezažijí ani štěstí, ani utrpení, neboť žijí v šedém přítmí bez vítězství či porážek.“

Jiní kladli základní otázky: Co mají muži i ženy z toho, že umírají na vrcholech hor? A proč cítí někteří lidé takové nutkání podstupovat toto riziko?

Ještě než byli uvězněni na vrcholu hory, před smrtí a pohřby, před záchrannými operacemi a šťastnými setkáními, před pěstními souboji i nově navázanými přátelstvími, před obviňováními i smířeními – všechno vypadalo tak dokonale. Výbava zkontrolována, pak ještě jednou, výstupové trasy naplánovány, počasí příznivé, týmy fungující. Chvíle, pro kterou obětovali tolik tréninku i peněz – vrcholový útok –, konečně přišla. Chystali se dobýt K2, stanout na vrcholu nejzákeřnější hory na Zemi, objímat se po dosaženém triumfu, rozvinovat vlajky a volat svým milým.

I Čiring a Pasang si museli pomyslet, když se řítili do temnoty: jak se tohle vlastně stalo?

.

ČÁST I

AMBICE

1

Vrcholová horečka

Údolí Rolwaling, Nepál

3650 metrů nad mořem

Jeho chůze připomínala spíš poklus. Neřídil auto – řítil se napříč dopravou kosmickou rychlostí na své černé motorce Honda Hero. Ve všech sedmi jazycích, které plynule ovládal, mluvil Čiring Dordže Šerpa tak rychle, že každá věta se zdála být jediným dlouhým slovem, odděleným od ostatních jen nádechy. Všechno na něm bylo zrychlené: rychle jedl, myslel, lezl, modlil se. Nad svou rychlostí neměl kontrolu. Měl ji vetknutou přímo ve své DNA.

Jeho křestní jméno znamenalo „dlouhý život“, ale více ho charakterizovala jeho anglická výslovnost: čiring neboli jásající. Radostná rozhodnost z něho přímo čišela, nemohli jste si ho prostě nevšimnout. Klienti oceňovali jeho schopnost povzbudit: „Jasně že to dokážeš, šlápneme na to, dej sem ten tvůj bágl.“ Bylo to velmi nakažlivé. Jak byste taky mohli jen tak sedět v táboře, když se do něho každých pár minut vřítil, chvíli pobíhal, mával rukama, cosi prohlásil, dřepnul si, ale za moment už zase hopsal pryč. To, že tenhle čtyřiatřicetiletý chlapík na pérkách nikdy nepil kafe, mělo svůj důvod: byl to totiž chodící kofein.

„Čiring byl vždycky blázen,“ vyprávěl o něm jeho otec Ngawang Thundu Šerpa. „Už jako dítě byl nezbeda a takový zůstal i v dospělosti.“

„Spoléhali jsme se na jeho příjmy z horolezení,“ vysvětloval Čiringův mladší bratr, také jménem Ngawang Šerpa. „Bez jeho peněz bychom se nikdy nedostali tam, kde jsme. Jenže Čiring měl moc vysoké ambice. Pořád jsem mu opakoval: ‚Zpomal trochu!‘“ Rodina si stěžovala, že jeho způsob práce uráží bohy a stojí v rozporu s tradičním životem vesnice. Nikdo z příbuzných ale neřekl nahlas, co si všichni mysleli v duchu: že Čiringa jeho práce může zabít.

Vrchol K2 se nacházel daleko od místa, kde Čiring začínal. Než začal zlézat hory, žil v Bedingu, odlehlé nepálské vesnici, vklíněné mezi Nepál a Tibet jako „hlíza jamu mezi dvěma valouny“. Nepál leží na rozhraní dvou kontinentálních desek. Tento region v jihovýchodní Asii býval rovinatý a nacházel se pod hladinou prehistorického moře, zvaného Tethys. Posledních pětašedesát milionů let se ale Indická kontinentální deska zasouvá pod Tibetskou náhorní plošinu (dvakrát rychleji, než roste lidský nehet) a zvedá tak to, co bylo kdysi mořským dnem, do dnešní podoby nejvyššího pohoří na světě. Celá třetina Himálaje leží na nepálském území, a to včetně jižního úbočí Mt. Everestu.

Čiring popisuje svou rodnou vesnici jako „nic než kámen a led“. S nadmořskou výškou kolem 3600 metrů se Beding jen zřídka objevuje v mapách, a když už se tak stane, většinou je zakreslen na různých místech a pod různými jmény, což není u odlehlých nepálských vesnic nic neobvyklého. Beding leží asi 45 kilometrů západně od Mt. Everestu v údolí známém jako Rolwaling. Abyste se tam dostali, musíte se vydat na pochod nejprve po stezce pro džípy, končící prudkým srázem, poté vystoupat serpentinami, přebrodit několik řek a dosyta se pohoupat na lanových mostech. Po šesti dnech úmorného cestování s nákladem vlastních zásob i přístřeší na zádech narazí cestovatelé na čorten, svatyni s namalovanýma modrýma očima s červeným obrysem. Oči upřeně hledí dolů na vesnici a místnímu obyvatelstvu tak symbolizují Buddhův dohled, který je chrání před strašidelnými ďábelskými duchy.

Celá vesnice je obklopena zaledněnými vrcholky a vystavěna je z kamení, dřeva, bahna a malty ze zvířecích výkalů. Děti na sobě neustále nosí nikdy nemizející vrstvu šedého prachu. Ve vzduchu se vznáší odér rozdrcené trávy, z ohnišť stoupají provazce modrého kouře a oblaka se zdají být tak nízko, že máte chuť vyskočit a praštit si do nich. Kozy, ovce, krávy a kříženci jaků, zvaní dzo, se pasou na příkrých terasovitých políčkách, připomínajících gigantická schodiště. Pod tím vším tryská do vzduchu řeka Rolwaling duhovými chomáči vodní tříště.

Obyvateli Bedingu a dalších vesnic v údolí Rolwaling jsou Šerpové. Ačkoli je výraz šerpa (s malým š) běžně používán jako označení pracovní náplně, Šerpové (s velkým Š) jsou zároveň národem stejně jako Řekové, Havajci nebo Baskové. Nic na tom nemění fakt, že se jedná o malé etnikum: 150 000 Šerpů žijících v Nepálu tvoří jen o něco více než půl procenta z celkové populace země.

Čiringova vesnice bývá často popisována ve světle toho, co v ní nenaleznete: antibiotika, elektřinu, strojní techniku, veřejné záchody, cesty, tekoucí vodu, telefony. Obyvatelé nemají přístup k formálnímu vzdělání. Někteří ani neumějí hláskovat své jméno nebo přečíst čas na hodinách a jako datum narození jim slouží nikoli konkrétní den, ale roční období. Hlavní význam kalendáře spočívá toliko v připomínání Buddhovy životní poutě.

Nicméně rolwalingští Šerpové sami sebe podobným způsobem popisují jen málokdy. Spíše zmiňují věci, které jim nechybějí: víru a soudržnou společnost. Bohové žijí v těsné blízkosti a sousedé jsou nejbližší rodinou. V Bedingu si místní vždy najdou čas na popovídání, na šálek čaje či partičku carromu (kombinace biliáru a hry shuffelboard, při které hráči střílejí puky na cíl). Mají velice sofistikovaný smysl pro folklor, zemědělství a místní topografii a hovoří nepsaným jazykem, který kombinuje východotibetská a středotibetská nářečí, což poukazuje na jejich dlouhou cestu do Nepálu. Nářečím rolwalingské šerpštiny se nikde jinde na světě nemluví.

Tak jako v mnoha jiných šerpských komunitách i obyvatelé Rolwalingu se přesouvají mezi třemi vesnicemi, a to v závislosti na ročním období. Zimní vesnice se v létě příliš přehřívá, letní vesnice je přes zimu příliš chladná a prostřední vesnice, Beding, je nejpříhodnější pro sklizeň úrody a chov zvířat na podzim. Obyvatelé žijí doslova z půdy, pěstují a spotřebovávají úžasné množství brambor. Jako buddhisté vyznávají učení lámaismu a školy Ňingmapa a žijí podle tradičních cest zvaných tantrajána či vadžrajána.

Psaná historie Rolwalingu prakticky neexistuje a ústně předávané pověsti se liší v závislosti na představivosti vypravěče. Antropoložka Janice Sachererová studuje rolwalingské Šerpy už od sedmdesátých let. „Zbožnost jim rozhodně neschází,“ říká, když si povídáme o zapeklitostech výzkumu jejich folkloru. „Zato jednotnost ano.“

Podle tibetských svatých písem je Rolwaling jedním z bejulů, tedy posvátných údolí, která měla být vytvořena za účelem ochrany buddhistických uprchlíků v časech náboženských nepokojů a skryta až do jejich objevení Bohem. Zásluha na objevení rolwalingského bejulu je připisována Guru Rinpočemu, který v 7. století obrátil Tibeťany na buddhistickou víru. Podle jiných měl dokonce údolí sám vytvořit za pomoci obřího koně a pluhu. O pět století později, během invaze Mongolů do Tibetu, uprchli předkové Šerpů do Nepálu, neboť buddhističtí vizionáři vyprávěli svým stoupencům o bájných bejulech na jižních svazích Himálaje. Bejuly, poseté jeskyněmi a kamennými monumenty, dnes představují poctu Guru Rinpočemu a jeho družce Ješi Čegjal, která se pokoušela mírumilovnou cestou osvítit veškeré myslící bytosti.

V podání Čiringova otce a jeho vrstevníků však tyto legendy poněkud pozbývají buddhistický tón. Podle nich je údolí Rolwaling středem celého vesmíru a kolébkou života. Svět byl stvořen před osmi sty lety ještě předtím, než došlo k lineárnímu narovnání času. Guru Rinpoče a jeho žena meditovali v jeskyni poblíž Bedingu. Po dvou dnech se pár rozhodl, že údolí zbaví zla. Zahájili útok proti démonům. Rvali jim křídla a šupiny jako zralé lusky. Kroutili jim údy, vytrhávali tesáky. Démoni se shlukli, aby zastínili slunce, vířili prach, aby zadusili bohy. Guru Rinpoče povolal posily a poručil svým jednotkám, aby vypíchali nepřátelům oči. Zmrzačení démoni se poslepu potáceli a popadali do řeky Rolwaling, část se jich utopila. Guru Rinpoče šlapal po těch zbylých a zatlačoval jim hlavy pod hladinu. Ti, kterým se podařilo vymanit z jeho sevření, se uchýlili do skalních rozsedlin v okolních horách.

Většina démonů byla zabita či zkrocena, ale válka poznamenala krajinu. Vše v okolí Rolwalingu dodnes svědčí o kruté bitvě – mohutné skalisko uprostřed rovné plošiny, hluboká jáma na úpatí kopce, spára štěpící balvan vedví. Po válce se bohové uchýlili zpět do hor a Guru Rinpoče a jeho žena počali pět dětí, které se staly prapředky všech ostatních. Jen málo z nich zůstalo – většina opustila údolí a začala žít zkažený život. To jsme my všichni.

Dnes ztrácejí bohové se světem mimo Rolwaling trpělivost. Stařešinové předpovídají, že lidstvo a celou civilizaci již brzy vyhladí, možná dokonce zítra, a ušetří jen obyvatele údolí. Proto se jim nelíbí, když mladí opouštějí vesnici. Dezertéři budou zmasakrováni spolu se všemi ostatními.

Mladší generace si nic z toho příliš nepřipouští. Prohlašují apokalyptické legendy za zastrašující taktiky svých dědečků, kteří je chtějí přimět k častějším návštěvám.

Podle oficiální buddhistické verze cestoval Guru Rinpoče napříč Himálajem coby nájemný lovec, stopoval démony a převracel je na víru bez použití násilí. V té době obývalo útesy Rolwalingu pět sester – bohyní prastaré tibetské sekty. Po staletí ještě před příchodem buddhismu vyžadovaly živé oběti a živily se lidským masem. Ve chvíli, kdy vstoupil Guru Rinpoče do údolí, poslala na něj Tseringma, nejstarší ze sester s křídově bílou tváří, sněžného levharta. Guru okouzlil zvíře natolik, že předlo a mluvilo jen a jen o buddhismu, nejedlo a nespalo, dokud k buddhismu nakonec nepřešla i Tseringma. Ta poté vystoupila na blízkou horu, která dnes nese její jméno – přestože ji hinduisté znají jako Gauri Šankar –, a zřekla se lidských obětí. Jako bohyně dlouhověkosti dodnes žije na 7134 metrů vysokém vrcholu nad Bedingem. Voda tající z jeho ledovce napájí řeku Rolwaling a má prý zázračné účinky. Někteří starci tvrdí, že díky ní je jim už 120 let.

Jakmile Guru Rinpoče zkrotil Tseringmu, pustil se do pronásledování jejích čtyř mladších sester. Jedna po druhé nakonec učinily pokání, přijaly buddhistickou víru a odstěhovaly se na svou vlastní horu. Mjolangsangma, bohyně prosperity, stráží vrchol Mt. Everestu na hřbetu tygřice a její tvář září barvou dvacetičtyřkarátového zlata. Tingi Šalsangma s bledě modrou tváří se proměnila v bohyni uzdravení poté, co vyběhla na zebře na vrchol Šiša Pangmy, 8027 metrů vysoké hory v Tibetu. Čopi Drinsangma s věčným ruměncem ve tváři se stala bohyní přitažlivosti. Za své zvíře si zvolila jelena a usadila se na Kančendženze, 8586 metrů vysokém vrcholu v Nepálu.

Poslední ze sester – nejmladší Takar Dolsangma se zelenou tváří – se ukázala jako nejtěžší oříšek. Nasedla na tyrkysového draka a odletěla severně do krajiny trojí hranice, tedy, dle moderního rolwalingského folkloru, do Pákistánu. Guru Rinpoče ji pronásledoval a nakonec ji dostihl na ledovci zvaném Čogo Lungma. Takar Dolsangma projevila lítost, nasadila svému drakovi ostruhy a vyletěla na vrchol K2, kde přijala svou novou roli – stala se bohyní bezpečí. Přestože Guru Rinpoče nikdy nepochyboval o její upřímnosti, možná měl. Vše totiž nasvědčuje tomu, že si Takar Dolsangma stále ráda pochutnává na lidském masu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Copyright

ČÁST I

1

ČÁST II

ČÁST III