Copyright © Stephen King, 2004

Original English title: Dark Tower (DARK TOWER VII)

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd

Translation © Linda Bartošková, 2006

Translation © Miroslav Jindra (překlad básně Roberta Browninga)

Cover image: Rhett Podersoo

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-267-9 (ePub)

ISBN 978-80-7593-268-6 (mobi)

Ten, kdo mluví a přitom pozorně nenaslouchá, je němý.

Proto je tato poslední kniha cyklu o Temné věži věnována tobě,

věrný čtenáři.

Dlouhé dny a příjemné noci.

Nic neslyším – jen halas rve mi uši,

z něhož se jména dávných druhů noří,

a vzpomínkami dosud teskně hoří:

jeden byl velký silák, druhý duši

by za vítězství dal a třetí krušil

nepřátel řady na souši i moři.

Teď stáli v řadě tam a na mne zpět

jen mlčky hleděli. My mnohou řež

po boku bok jsme kdysi vedli. Kéž

stojí při mně, až mi tento svět

dá sbohem! Na roh jsem zadul naposled:

„Já, rytíř Roland, zdravím Temnou věž!“

– Robert Browning,

„Já, rytíř Roland, přišel k Temné věži.“

(přel. Miroslav Jindra)

Narodil jsem se

s bouchačkou v ruce,

a s tou bouchačkou

vydám i svý poslední svědectví.

– Bad Company

Čím jsem se to stal?

Příteli můj milovanej,

všichni, co jsem znal,

mávaj na rozloučenou.

Tys mohl mít všechno,

mou říši špinavou,

nechám tě tu trčet

s duší bolavou

– Trent Renzor

Část první

Malý Červený král

Dan-tete

Kapitola I

Callahan a upíři

JEDNA

Père Don Callahan býval kdysi katolickým knězem v jednom městečku, ‚Salem’s Lot se jmenovalo, ale dnes už je na žádné mapě nenajdete. Callahanovi to bylo jedno. Takové pojmy jako realita pro něj dávno ztratily význam.

Tento bývalý kněz nyní v ruce třímal pohanský předmět, želvu vyřezanou ze slonoviny. V tlamce měla prasklinku a na zádech škrábanec ve tvaru otazníku, ale jinak to byla nádherná věcička.

Nádherná a mocná. Cítil tu moc v ruce jako vysoké napětí.

„Jak je líbezná,“ zašeptal chlapci, který stál vedle něj. „To je želva Maturin? Je, viď?“

Ten chlapec se jmenoval Jake Chambers a prošel dlouhou cestou, než se vrátil na téměř stejné místo, odkud vyšel, tedy na Manhattan. „Nevím,“ řekl. „Ona jí říká sköldpadda a možná nám pomůže, ale nemůže pozabíjet ohaře, kteří na nás uvnitř čekají.“ Kývl směrem k Jižanskému prasátku a uvažoval, jestli myslel na Susannah nebo Miu, když použil to všeobecné femininum ona. Kdysi by byl řekl, že na tom nesejde, protože obě ženy jsou příliš těsně propojeny. Teď však na tom podle něj záleželo, nebo brzy záležet bude.

„Připraven?“ zeptal se Jake père Callahana a mínil tím Připraven vytrvat? Připraven bojovat? Připraven zabíjet?

„Jistě,“ odpověděl Callahan klidně. Zastrčil slonovinovou želvu s moudrýma očima a poškrábaným krunýřem do náprsní kapsy k náhradním nábojům do pistole, kterou nosil, a pak tu krásnou věcičku ještě jednou pohladil, aby se přesvědčil, že je bezpečně schovaná. „Budu střílet, dokud mi nedojdou náboje, a jestli mi náboje dojdou dřív, než mě zabijí, budu je… mlátit pažbou.“

Odmlčel se jen na kratičko, takže si toho zaváhání Jake nevšiml. Jenže v té odmlce k otci Callahanovi promluvila Bílá. Byla to síla, kterou znal odedávna, už od dětství, i když mezitím prožil několik zlých malověrných let, v nichž důvěra v tuto základní sílu nejprve vybledla a potom se vytratila docela. Ale ty dny byly pryč, Bílá opět patřila k němu a on říkal Bohu díky.

Jake přikyvoval a cosi povídal, ale Callahan ho sotva slyšel. Co Jake říkal, nebylo důležité. Důležité bylo to, co říkal ten druhý hlas – hlas čehosi

(Gana)

možná příliš velikého, než aby se to nazývalo Bůh.

Chlapec musí jít dál, řekl mu ten hlas. Ať se tu stane cokoliv, ať to dopadne jakkoliv, ten chlapec musí jít dál. Tvoje role v příběhu je skoro u konce. Jeho nikoli.

Prošli kolem nápisu na chromovém stojanu (ZAVŘENO SOUKROMÁ AKCE) a Jakeův zvláštní přítel Ochu capal mezi nimi s hlavou zvednutou a čenichem svraštělým v obvyklém zubatém úsměvu. Když vystoupali po schodech, sáhl Jake do tkané torby, kterou Susannah-Mia vynesla z Calla Bryn Sturgisu, a vytáhl dva talíře – orizy. Klepl jimi o sebe, přikývl, když uslyšel tupé zazvonění, a potom řekl: „Teď se podíváme na tebe.“

Callahan zvedl ruger, který Jake vynesl z Calla New Yorku a znovu ho do něj vnesl. Život je kolo a všichni říkáme díky. Na okamžik père podržel hlaveň rugeru u pravé tváře jako duelant. Potom si sáhl na náprsní kapsu, ve které se skrývaly náboje a želva. Sköldpadda.

Jake přikývl. „Jakmile budeme uvnitř, budeme se držet u sebe. Pořád u sebe, Ochu mezi námi. Na tři. A až začneme, nezastavíme se.“

„Nezastavíme se.“

„Správně. Připraven?“

„Ano. Bůh tě miluje, chlapče.“

„A tebe taky, père. Jedna… dvě… tři.“ Jake otevřel dveře a společně vešli do kalného světla a sladké pronikavé vůně pečeného masa.

DVĚ

Jake byl přesvědčen, že kráčí na jistou smrt, a při tom myslel na dvě věci, které mu řekl Roland Deschain, jeho pravý otec. Bitvy, které trvají pět minut, jsou zřídlem legend, jež přetrvají tisíc let. A ještě: Nemusíš umřít šťastný, až přijde tvůj čas, ale musíš umřít spokojený, protože jsi prožil svůj život od začátku až do konce a všechno slouží ka.

Jake Chambers přehlížel interiér Jižanského prasátka spokojeně.

TŘI

A vše viděl zároveň křišťálově jasně. Smysly měl natolik zbystřené, že cítil nejen pečené maso, ale také rozmarýn, kterým bylo okořeněno. Slyšel nejenom klidný rytmus svého dechu, ale také šumění podobné příboji, jak mu krev stoupala po jedné straně krku do mozku a na druhé straně uháněla k srdci.

Také si připomněl Rolandova slova o tom, že i ta nejkratší bitva, od prvního výstřelu po posledního padlého, připadá účastníkům dlouhá. Čas byl pružnější, natahoval se tolik, až zmizel. Jake tehdy přikyvoval, jako by rozuměl, i když nerozuměl ničemu.

Teď pochopil.

Jeho první myšlenka zněla, že je jich strašně moc – příliš, příliš mnoho. Odhadoval jejich počet na stovku a většinu z nich tvořili ti, o kterých père Callahan mluvil jako o „ničemných mužích“. (Byly mezi nimi i ničemné ženy, ale Jake nepochyboval, že jsou stejného ražení.) Mezi nimi tu a tam postávaly postavy méně masité než ničemní folken a některé hubené jako šermířské zbraně, s pletí popelavou a těly obklopenými namodralou aurou, a to museli být upíři.

Ochu stál Jakeovi u nohy, liščí tvářičku přísně staženou, a hluboko v hrdle kňučel.

Ta vůně pečeného masa, která se vznášela ve vzduchu, nepatřila vepřovému.

ČTYŘI

Rozestup tři metry a udržovat ho neustále, père – to říkal Jake venku na chodníku, a i když se blížili teprve k pultu, u něhož stává majitel podniku, Callahan se pohyboval napravo od Jakea a dával pozor, aby udržoval patřičnou vzdálenost.

Jake mu také říkal, aby křičel ze všech sil a co nejdéle, a Callahan se zrovna chystal otevřít ústa a začít, když v něm znovu promluvil hlas Bílé. Pronesl jediné slovo, ale to stačilo.

Sköldpadda, řekl.

Callahan dosud držel ruger u své pravé tváře. Nyní sáhl levou rukou do náprsní kapsy. Scénu před sebou nevnímal tak přecitlivěle jako jeho mladý společník, ale viděl hodně: oranžovokarmínové elektrické flambeaux na stěnách, svíčky na všech stolech zastrčené do skleněných nádob, které měly světlejší, dušičkovější oranžový nádech, lesklé prostírání. Na levé stěně jídelny visela tapiserie zobrazující rytíře a dámy sedící u dlouhého hodovního stolu. Vládla tu jistá atmosféra – Callahan si nebyl zcela jist, co ji vyvolalo, různé náznaky a podněty byly příliš jemné – jako mezi lidmi, kteří byli svědky něčeho neobvyklého: třeba požáru v kuchyni nebo automobilové nehody na ulici.

Nebo viděli ženu, která rodí, pomyslel si Callahan, když svíral želvu v ruce. Takové povyražení mezi aperitivem a předkrmem vždycky přijde vhod.

„A nyní přicházejí ka-mai z Gileadu!“ vykřikl jakýsi vzrušený, nervózní hlas. Nebyl lidský, tím si byl Callahan skoro jist. Na to zněl příliš bzučivě. Callahan spatřil na opačném konci místnosti jakýsi monstrózní hybrid ptáka a člověka. Oblečený byl do obyčejných džínů a bílé košile, ale hlava, která z té košile trčela, byla pokryta hladkým tmavě žlutým peřím. Jeho oči vypadaly jako kapky tekutého asfaltu.

„Na ně!“ zakřičel ten komický a přitom přízračný tvor a odhodil ubrousek. Pod ním se skrývala jakási zbraň. Callahan se domníval, že je to pistole, ale vypadala jako rekvizita ze Star Treku. Jak jim tam říkali? Fejzry? Dezintegrátory?

Na tom nezáleželo. Callahan měl mnohem lepší zbraň a chtěl, aby ji všichni pořádně viděli. Smetl z nejbližšího stolu prostírání a skleněnou nádobu se svíčkou, potom strhl ubrus jako kouzelník předvádějící kouzlo. Poslední, oč stál, bylo v rozhodujícím okamžiku zakopnout o kus hadru. Potom čile, čemuž by ještě před týdnem nevěřil, vyskočil na židli a z židle na stůl. Jakmile se ocitl nahoře, zvedl sköldpaddu položenou břichem krunýře na prstech do výšky, aby se všichni mohli dobře podívat.

Mohl bych jim něco zakrákorat, napadlo ho. Třeba „Měsíční světlo tě oblévá“, nebo „Své srdce jsem zanechal v San Francisku“.

V tom okamžiku byli v Jižanském prasátku přesně třicet čtyři vteřiny.

PĚT

Učitelé ze střední školy by vám řekli, že když se postaví před studenty ve třídě nebo v aule, cítí z těch puberťáků, byť umytých a učesaných, pach hormonů, které jejich těla pilně vyrábějí. Podobný pach vydává každá skupina lidí vystavená stresu a Jake, který měl smysly vyostřené na maximum, ho zde cítil. Když prošli kolem pultu pro majitele podniku (podobným zařízením říkal Jakeův táta vyděračská centrála), pach hodovníků v Jižanském prasátku byl slabý, byl to pach lidí, kteří se vracejí po nějakém vzrušení k běžnému životu. Ale když ze vzdáleného rohu zakřičel ten ptačí tvor, Jake ucítil návštěvníky mnohem silněji. Byl to kovový pach, připomínal krev natolik, že jeho rozpoložení i pocity okamžitě zařadily vyšší rychlost. Ano, viděl, jak Čiřikáč odhodil ubrousek na stůl, ano, uviděl zbraň, která byla pod ubrouskem, ano, pochopil, že Callahan stojící na stole je snadný cíl. To všechno dělalo Jakeovi mnohem menší starosti než nebezpečná zbraň, kterou představovala Čiřikáčova ústa. Jake se napřahoval pravou paží, aby hodil první z devatenácti talířů a amputoval hlavu, v níž ta ústa sídlila, když tu Callahan zvedl želvu do výšky.

To nezabere, tady ne, pomyslel si Jake, ale ještě než se ta myšlenka v jeho mozku naplno zformovala, pochopil, že zabírá. Poznal to podle jejich pachu. Agresivita z něho vyprchala. A těch pár jedinců, kteří se začali zvedat od stolů – ničemní muži s červenými dírami v čele, upíři s modrou aurou, jež vypadala, že se stahuje a temní – se znovu posadilo, ztěžka, jako by najednou ztratili vládu nad svaly.

„Chyťte je, to jsou ti, co Sayre…“ Potom Čiřikáč ztichl. Jeho levá ruka – jestli se tak dá nazývat ohavný pařát – se dotkla rukojeti superpistole, ale pak sklesla. Zdálo se, že mu zmatněly oči. „To jsou ti, co Sayre… S-S-Sa –yre…“ Znovu se odmlčel. Nakonec ten ptačí tvor řekl: „Ach, sai, co to držíte za líbeznou věc?“

„Víš, co to je,“ odpověděl Callahan. Jake se nepřestával pohybovat a Callahan, pamětliv toho, co mu mladý pistolník venku říkal – Postarej se, abych pokaždé, když se podívám napravo, uviděl tvoji tvář – sestoupil ze stolu, aby se pohyboval s ním. Stále držel želvu vysoko nad hlavou. Ticho v místnosti se dalo skoro nahmatat, jenže –

Jenže tu byla ještě další místnost. Chechtot a chraptivé, bujaré hulákání – vypadalo to na nějaký večírek, a nedaleko. Někde vlevo. Za tapiserií se zobrazením hodujících rytířů a jejich dam. Tam vzadu se něco děje, pomyslel si Callahan, a žádný dobročinný večírek to nebude.

Slyšel, jak Ochu rychle a potichu dýchá čelistmi rozevřenými ve věčném úsměvu, dokonalý malý stroj. A slyšel ještě něco. Drsné rachtání podbarvené tichým a rychlým cvakáním. Při kombinaci těchto zvuků Callahanovi zatrnuly zuby a zastudilo ho po těle. Pod stoly se cosi schovávalo.

Ochu uviděl hrnoucí se brouky první a strnul jako pes větřící zvěř, jednu tlapu zvednutou a čumák vystrčený vpřed. Na okamžik se na něm pohybovala jenom tmavá sametová kůže na čenichu, nejdřív se stáhla a odhalila zaťaté zuby jako jehly, potom povolila a zuby schovala, a pak se znovu stáhla.

Brouci se blížili. Kdoví, co byli zač, ale želva Maturin, kterou Callahanova ruka držela ve výšce, pro ně nic neznamenala. Jeden tlusťoch ve smokingu s kostkovanými klopami chabě, skoro tázavě oslovil ptačího tvora: „Neměli by se dostat dál, Meimane, ani odejít. Říkali nám…“

Ochu vyrazil, zavrčel se zaťatými zuby. Takový zvuk se Ochovi vůbec nepodobal, spíš Callahanovi připomněl bublinu z komiksu: Arrrrr!

„Ne!“ vykřikl Jake polekaně. „Ochu, ne!“

Když se rozezněl chlapcův výkřik, hulákání a smích za tapisérií prudce ztichly, jako by si folken tam vzadu najednou uvědomili, že se v přední místnosti něco změnilo.

Ochu si Jakea nevšímal. Rychle po sobě překousl tři brouky, křapání jejich krovek se v nově nastalém tichu zlověstně rozlehlo. Nesnažil se je žrát, mrtvoly velké jako myši prostě vyhazoval do vzduchu, vždycky trhl krkem a uvolnil rozesmáté čelisti.

A ostatní brouci se stáhli pod stoly.

Byl k tomu stvořen, pomyslel si Callahan. Možná, kdysi dávno, k tomu byli stvořeni všichni brumláci. Stejně jako jsou některá plemena teriérů určena pro –

Jeho myšlenky přerušil drsný křik za tapisérií: „Humáci!“ zakřičel jeden, a přidal se druhý: „Ka-humáci!“

Callahan pocítil absurdní nutkání zaječet Gesundheit!

Než stačil otevřít ústa, hlavu mu náhle zaplnil Rolandův hlas.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Část první Malý Červený král Dan-tete

Kapitola I Callahan a upíři

Část druhá Modré nebe Devar-toi

Část třetí Ve třpytu zlata a zeleně Ves‘-Ka Gan

Část čtvrtá Bílé krajiny Empatiky Dandelo

Část pátá Šarlatové Ken‘-Ka No Rey

Epilog Susannah v New Yorku

KODA NALEZENO

Appendix