Přeložila:

DANA CHODILOVÁ

Philippa Gregory: V nejistých vodách

Vydání první

Copyright © 2019 by Levon Publishing Ltd.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2362. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Tidelands vydaného

nakladatelstvím Atria Books, an imprint of Simon & Schuster, Inc.

Český překlad © 2020 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2020 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1379-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1380-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Philippa Gregory

V nejistých vodách

Pro Anthonyho

POBŘEŽNÍ MOKŘINY, SUSSEX, SVATOJÁNSKÁ NOC, ČERVEN 1648

Na šedivé obloze se temně rýsoval kostel, zvonice se ztrácela na pozadí mraků. Mladá žena slyšela tichý šramot oblázků v nastupujícím přílivu, šumění vody rozlévající se po břehu a se sykotem se vracející zpátky do moře.

Léto dosáhlo rozpuku, nastala doba slunovratu, vrchol roku. Ač byla teplá noc, ženu mrazilo, neboť přišla na setkání s duchem. Této noci ožívají mrtví, dnes a o svátcích všech svatých. Nevěřila ale, že by jejího násilnického, opileckého manžela ochraňoval nějaký světec. Nedovedla si představit andělské oči, střežící jeho vrávoravý krok od moře do krčmy a zase zpátky. Netušila, jestli utekl, zemřel nebo skončil jako námořník u flotily vzbouřenců, která zradila krále a nyní se plaví pod povstaleckou vlajkou parlamentu. Jestli dnes v noci potká jeho ducha, pozná najisto, že je mrtvý, bude se moci prohlásit za vdovu a považovat se za svobodnou. Pokud se utopil, duch jistě přijde, nasáklý vodou, bude z něj crčet za dnešní světlé letní noci, kdy se na západě rýsuje nažloutlá zář slunce, bránícího se pořádně zapadnout. V této úplňkové svatojánské noci bylo všechno nemístné a nepatřičné. Slunce nezašlo za obzor, trůn se kymácel, svět se ocitl vzhůru nohama. Krále věznili, moc třímali vzbouřenci a na nebi visel bledý měsíc, bílý jako lebka mezi cáry šedých mraků.

Pomyslela si, že jestli se střetne s manželovým duchem, jestli k ní připluje jako mořská mlha skrz tmavé tisy, bude zase šťastná jako dívenka. Pokud se utopil, je volná. Stal-li se z něj oživlý mrtvý, jistě ho spatří, má přece dar vidění, stejně jako její matka i bába, jako celé generace žen v jejím rodě, který tu žil odedávna, na přílivovém území anglosaského pobřeží.

V předdvoří kostela stály staré lavice, vyrobené z pokřivených lodních trámů. Přitáhla si šál k tělu a usedla. Čekala, až měsíc, skrývající se za táhnoucími se mraky, vystoupá nad střechu kostela. Opřela se o studené kameny. Bylo jí dvacet sedm let a unavená byla jako šedesátiletá stařena. Víčka jí klesla, začala klimbat.

Probral ji skřípot vrátek na hřbitov a spěšné kroky na oblázkové stezce. Rychle se vyškrábala na nohy. Nečekala, že se manželův duch dostaví tak brzo – za života chodil vždycky pozdě –, ale pokud přišel, musí s ním promluvit. Dech se jí úžil napětím, vyšla od kostela, dodávala si odvahu čelit přízraku, který se k ní blíží ze tmy hřbitova, nesený ševelícím vánkem nastupujícího moře. Cítila ve vzduchu sůl, vnímala, jak se duch blíží, nasáklý mořskou vodou, nejspíš za sebou táhne chaluhy – a pak se zpoza rohu vynořil mladý muž. Spatřil její popelavou tvář, zarazil se, couvl a vyjekl: „Bůh mě ochraňuj! Jsi z tohoto světa, nebo ne? Mluv!“

V šoku ze sebe nedovedla vypravit ani hlásku. Stála jako solný sloup a zírala na něj, pokoušela se prohlédnout skrz přízračnou postavu, mhouřila oči, snažila se nasadit dar nadpozemského vidění. Možná patřil k nemrtvým, neutopeným, neoběšeným, oživlým pod svatojánským měsícem, v noci, jež jim patřila. Byl hezký jako princ z pohádky, dlouhé tmavé vlasy svázané v týle, v bledé tváři temné oči. Za zády si vrazila palce mezi prsty, udělala znamení kříže, jedinou obranu, aby ji nesvedl, neunesl a nezlomil jí srdce, tenhle mladý pán z jiné říše, z jiného světa.

„Mluv!“ zasupěl. „Kdo jsi? Co jsi zač? Přelud?“

„Ne, ne!“ vyrazila ze sebe. „Jsem žena, smrtelná žena, převozníkova sestra, vdova po Zachariášovi, ztraceném námořníkovi.“

Ještě dlouho potom si pamatovala, že se mu představila jako smrtelnice, vdaná žena a vdova, jejíž postavení ve světě se odvíjí od muže.

„Kdo? Co?“ Nechápal. Ta jména pro něj nic neznamenala, byl cizí, každý z okolí by hned věděl, o koho jde.

„Kdo jste vy?“ Podle pěkně střiženého tmavého kabátu, podle krajky u krku poznala, že patří k panstvu. „Co tady děláte, pane?“ Pohlédla za něj, jestli uvidí jeho sluhy, jeho stráž.

Prázdný hřbitov se táhl v děsivém šeru až k nízké zídce z kamení, temně zářícího v měsíčním světle, jako by ho vyplavilo moře a zůstalo mokré. Stromy skláněly husté koruny a barvily tmavou zem ještě temněji. Nebylo vidět nic než stíny náhrobků na střapaté pokosené trávě, nebylo slyšet nic než tichý šepot nadcházejícího přílivu pod úplňkem.

„Nesmí mě vidět,“ zamumlal.

„Tady vás nikdo neuvidí.“ Odmítla jeho strach tak rázně, až ho to přimělo znovu zapátrat v její oválné tváři, v tmavě šedých očích. Žena krásná jako madona na obraze, ale v přízračném světle a s roztřepeným šátkem na hlavě působila šedivá, beztvará v otrhaných šatech.

„Co tu děláte v téhle noční době, paní?“ zeptal se podezíravě.

„Přišla jsem se modlit.“ Nebude tomuhle cizinci vykládat, co ví každý: že se vdova setká se svým mrtvým manželem, počká-li na něj o svatojánské noci na hřbitově.

„Modlit?“ opakoval. „Bůh vám žehnej. Tak do toho. Pomodlím se s vámi.“

Stiskl těžkou kliku dveří, chytil závoru, která se zvedla na druhé straně, aby nenadělala rámus. Kradmo jako zloděj vplul do tichého kostela. Zaváhala, ale počkal na ni, beze slova jí přidržel dveře, musela ho následovat. Když za nimi zavřel, po kamenné podlaze se rozlévalo jen tlumené zlaté a bronzové světlo přicházející skrz vitrážová okna. Hluk přílivu sem nedolehl.

„Nechte dveře otevřené,“ pípla nervózně. „Je tu tma.“

Pootevřel je na škvíru, uličkou se jim k nohám plazila stužka bledého měsíčního světla.

„Co tady chcete?“ zeptala se. „Jste někdo urozený z Londýna?“ To jediné by vysvětlovalo čistý límec a dobré kožené boty, malou tornu, laskavost a inteligenci ve tváři.

„To vám nemůžu říct.“

Napadlo ji, že to bude zmocněnec putující po kraji a verbující vojáky pro parlament nebo pro krále. Až na to, že na ostrov Sealsea nikdo takový nikdy nedorazil a on byl sám, bez společníků, bez koně, snad se snesl z nebe jako magický meč, aby sekal po hříšných smrtelnících, než ho zase odnese letní vichr.

„Jste pašerák, pane?“

Uchechtl se, aby to popřel, ale hned toho nechal, když slyšel, jak se jeho hlas děsivě odráží v prázdném kostele.

„Co tedy?“

„Nesmíte nikomu říct, že jste mě viděla.“

„Ani vy o mně,“ opáčila.

„Umíte udržet tajemství?“

Vydechla obláček páry do chladného zatuchlého vzduchu. „Bůh ví, že jich udržuju hodně.“

Zaváhal, jako by nevěděl, jestli jí může věřit. „Vyznáváte novou víru?“ zeptal se.

„V takových věcech se nevyznám,“ odpověděla opatrně. „Modlím se, jak mi řekne panáček.“

„Já vyznávám starou víru, tu pravou,“ přiznal se šeptem. „Pozvali mě sem. Ale ti, se kterými jsem se měl setkat, jsou pryč. Jejich dům je opuštěný a zavřený. Musím se dneska v noci někde schovat, a pokud je nenajdu, potřebuju se nějak vrátit do Londýna.“

Alinor na něj hleděla, jako by byl vládce víl, nebezpečný smrtelné ženě. „Chcete říct, že jste kněz, pane?“

Přikývl, snad to nechtěl potvrdit nahlas.

„Poslaný sem z Francie, aby konal kacířské bohoslužby s tajnými papeženci?“

Ušklíbl se. „Tak by to řekli naši nepřátelé. Já tvrdím, že sloužím pravým anglickým věřícím a jsem věrný ustanovenému králi.“

Zavrtěla hlavou, nechápala to. Občanská válka se nepřiblížila blíž než k Chichesteru, šest mil severně, městečko se poddalo po krátkém obležení parlamentními silami.

„Když padl Chichester, vydali všechny papežence,“ varovala ho. „Dokonce i biskup utekl. Tady kolem všichni straní parlamentu.“

„A vy ne?“

Pokrčila rameny. „Mně a mé rodině na tom nezáleží. Ale bratr je voják, ten jim věří.“

„Ale nevydáte mě?“

Zaváhala. „Přísaháte, že nejste Francouz?“

„Jsem narozený i vychovaný v Anglii. A věrný své zemi.“

„Ale slídíte pro krále?“

„Jsem věrný korunovanému panovníkovi, králi Karlovi,“ prohlásil. „Tak, jak by měl být každý Angličan.“

Zavrtěla hlavou, ta velká slova pro ni zřejmě nic neznamenala. Král byl sesazen z trůnu, vládl už jen své domácnosti, jeho palácem se stal malý hrad Carisbrooke na ostrově Wight. Alinor neznala nikoho věrného panovníkovi, který na šest dlouhých let vnesl do země válku.

„Chtěl jste jít do panství, pane?“

„Nemůžu vám říct, kdo mě měl ukrýt. Nepřísluší mi to vyzrazovat.“

Tiše si nad tím tajnůstkařením odfrkla. Ostrov Sealsea bylo malé společenství, ne víc než stovka rodin, znala každou z nich. Bylo jasné, že papeženskému knězi a roajalistickému špehovi mohli nabídnout úkryt jen na panství. Jedině toto velké sídlo mělo náležitou postel a lůžkoviny pro tak vznešeného muže. Jenom pán domu, sir William Peachey, mohl dál tajně podporovat poraženého krále. Všichni jeho vazalové stranili parlamentu a svobodě, ne drtivým daním, uvalovaným králem a lordy. Jen od sira Williama se dalo čekat, že vysloví tak nebezpečné pozvání a pak se stáhne a vystaví svého tajného hosta smrtelnému nebezpečí. Kdyby mladíka chytili příznivci parlamentu, pověsí ho jako špeha.

„Ví někdo, že jste tady?“

Zavrtěl hlavou. „Šel jsem k tomu domu, jak bylo určeno, k bezpečnému domu, a tam všude tma a zamčeno. Měl jsem vyklepat znamení na dveře ze zahrady, ale nikdo nepřišel otevřít. Nad stromy jsem uviděl zvonici, přišel jsem sem počkat. Pokud snad náhodou spí, otevřou mi později. Nevím, kam jinam se vrtnout. Neznám to tu. Připlul jsem lodí s přílivem, vypadá to tu jako pustina, míle a míle bahna. Nemám ani mapu!“

„Žádná není,“ poučila ho.

Zatvářil se užasle. „Není? Proč to tu nebylo zmapováno?“

„Je to přílivová oblast. Před zálivem se dělají nánosy a sám záliv se mění s každou bouří. Lidé z Chichesteru mu říkají ‚Toulavý záliv‘. Moře se vlévá do polí a bere si zem zpátky. Příkopy se zaplavují, vznikají jezera. Nic nezůstane dlouho stejné, aby se to dalo změřit. Jsou to pobřežní mokřiny, napůl příliv, napůl souš, bezcenná půda až na západ k New Forestu, až na východ k bílým útesům.“

„Kněz z tohoto kostela patří k nové víře?“

„Je tu už roky, dělá, co se mu řekne. Teď přijímá příkazy od nového parlamentu. Ještě nevybílil zdi ani nevytloukl okna. Ale sundal sochy, oltář má uprostřed kostela a modlí se anglicky. Tvrdí, že před sto lety nás dobrý král Jindřich osvobodil od Říma a král Karel nás chce zavést zpátky, ale nemůže. Je poražený. Je zničený, parlament vyhrál válku.“

Cizincova tvář potemněla vztekem. „Oni nevyhráli,“ namítl. „Oni nikdy nevyhrají. Nemůžou vyhrát. Ještě není konec.“

Mlčela. Měla za to, že pro krále všechno skončilo, je uvězněn, jeho manželka utekla do Francie a nechala tu dvě malé děti, králův následník, princ, odešel do Nizozemska. „Ano, pane.“

„Udal by mě, ten kněz?“

„Myslím, že by musel.“

„Je tu ještě někdo, kdo vyznává starou víru? Tajně? Na tomto ostrově?“

Rozhodila rukama, aby dala najevo, že neví. Všiml si, že má poškrábané a zjizvené dlaně od krabích a humřích krunýřů a hrubých provazů rybářských sítí.

„Nevím, co lidé nosí v srdcích,“ odpověděla. „V Chichesteru jich mnoho stálo za králem, někteří byli papeženci, ale ty pobili nebo vyhnali. Neznám nikoho, snad jednu dvě stařeny, co pamatují starou víru. Většina lidí je jako můj bratr, puritáni. Bratr bojoval v nové armádě pod vedením generála. Cromwell se jmenuje. Slyšel jste o něm?“

„Ano, slyšel,“ potvrdil temně. Odmlčel se a uvažoval. „Dostanu se dneska v noci do Chichesteru?“

Zavrtěla hlavou. „Je příliv, a mocný, máme slunovrat. Přes brod k cestě na Chichester nepřejdete až do rána, a pak vás někdo uvidí. Nevrátí se pro vás ta loď?“

„Ne.“

„Tak se musíte schovat až do zítřka do večera, bude ještě odliv, a po soumraku přebrodit mělčinu. Přívozem nemůžete. Převozník je můj bratr, a ten by vás zadržel, jen by vás viděl.“

„Jak by ve mně poznal kavalíra[1]?“

1 Kavalíři (cavaliers) byla přezdívka roajalistů za anglické občanské války. Jejich oponentům, parlamentaristům, se přezdívalo „kulatohlavci“ – roundheads. Název pramení z toho, že tito puritáni nosili vesměs krátký strohý sestřih, vlasy přiléhající k hlavě, na rozdíl od kavalírů s elegantními dlouhými loknami. Poznámka překladatelky.

Tvář jí rozsvítil úsměv. „Pane, na ostrově Sealsea nikdo nevypadá jako vy! Ani sir William není tak nóbl.“

Začervenal se. „No, pokud musím zůstat na ostrově, kde se schovám?“

Chvíli uvažovala. „Do zítřka do večera můžete zůstat v kůlně mého manžela,“ nabídla mu. „To je jediné, co mě napadá. Není to ale pro vás nic moc. Schovával si tam sítě a nádoby. Ale před pár měsíci se ztratil a nikdo tam teď nechodí. Ráno vám přinesu jídlo a vodu. A až se rozední, můžete zajít k panství, je to kousek. Ptejte se po správci. Jeho lordstvo je možná pryč, ale správce vás třeba přijme. Já nevím. Těžko říct, čemu tam věří. Já to netuším.“

Pokývl hlavou na znamení díků. „Bůh vám žehnej,“ hlesl. „Zřejmě mi vás seslal jako spasitelku.“

„Nejdřív vám ukážu tu kůlnu, blahořečit mi můžete až pak,“ odbyla ho. „Není to pro vás vhodné místo. Páchne to tam rybinou.“

„Nic jiného mi nezbývá,“ odtušil prostě. „Jste má zachránkyně. Pomodlíme se spolu?“

„Ne,“ odmítla bez okolků. „Nejlepší bude, když se rovnou půjdete schovat. Teď v noci sem nikdo nechodí, ale člověk nikdy neví. Někteří se považují za hodně zbožné. Možná se přijdou modlit za svítání.“

„Vy jste sem taky přišla,“ připomněl jí. „Jste tedy zbožná? Patříte mezi bohabojné věřící?“

Začervenala se nad vlastní lží. „Vlastně ne,“ připustila.

„Tak proč jste tady?“

„To je jedno.“

Nevšímal si jejích rozpaků, pomyslel si, že jde o nějakou vesnickou aférku. Nejspíš dorazila na dostaveníčko s milým. „Kde je ta bouda na sítě a váš dům?“

„Na konci zálivu u přívozu, naproti říčce u mlýna.“

„Říčce?“

„Říká se jí Široký potok,“ vysvětlila. „Vlévá se do zálivu. Mění se spolu s mořem, přibývá a ubývá, ale nikdy nevysychá. Teď má hodně vody. Je vlhké léto, brod nevyschl celé týdny.“

„Váš bratr tam za přílivu převáží?“

„A za odlivu se to dá přejít suchou nohou.“

„Nechci vás ohrozit. Najdu si cestu sám, když mi řeknete, kde to je. Nemusíte mě tam vést.“

„Nenajdete to. Záliv je hotové bludiště, jsou tam hluboké tůně a kanály,“ vysvětlila mu. „Moře přichází rychleji než kůň v klusu a šíří se, že ho člověk nepředběhne. Ještě byste uvízl v bahně nebo by vás odřízla voda. A jsou tam pohyblivé písky, nevidíte je, dokud se vám nezaboří nohy, a pak už je nevytáhnete. To bahnisko umíme přejít jenom my, kdo jsme se tu narodili a vyrostli. Musím vás tam odvést.“

Přikývl. „Bůh vám za to žehnej. Jistě mi vás seslal na pomoc.“

Zatvářila se pochybovačně, jako by nebyla zvyklá na tak štědrá požehnání. „Půjdeme už? Chvilku to zabere.“

„Půjdeme,“ rozhodl. „Jak vám mám říkat? Já jsem otec James.“

Škubla sebou, když slyšela kněžský titul. „Tak vám říkat nemůžu! To už bych mohla rovnou jít k soudu a nechat se zavřít! Jak se jmenujete doopravdy?“

„Říkejte mi Jamesi.“

Pokrčila rameny, jako by se jí jeho tajnůstkářství dotklo. „Já nosím manželovo jméno,“ odpověděla. „Pro všechny tady jsem paní Hnilka.“

„Jak vám mám říkat já?“

„Taky tak,“ pobídla ho směle. „Když mi neprozradíte své vlastní jméno, proč bych vám měla říkat to svoje?“

Odvrátila se od jeho překvapené tváře a vydala se z kostela. Trpělivě počkala, než se poklonil u oltáře, klekl na koleno a sklonil hlavu k zemi. Slyšela ho šeptat modlitbu za své i její bezpečí a za ty, kdo dnes v Anglii slouží pravé víře, za krále v jeho krutém zajetí a za prince v cizině.

„Můj manžel se ztratil,“ poznamenala, když se k ní připojil u dveří. „Je pryč víc než půl roku.“

„Bůh ho chraň a vám pomáhej.“ Udělal jí nad hlavou znamení kříže. Nikdy dřív takové gesto neviděla a nevěděla, že má sklonit hlavu a pokřižovat se. Nikdo v Anglii se veřejně nekřižoval skoro sto let. Lidé ten zvyk zapomněli a zbylí římští katolíci si dávali pozor, aby svou víru drželi v tajnosti.[2]

2 Roku 1533 za vlády Jindřicha VIII. (dobrý král Jindřich, viz dříve) došlo k osamostatnění jím zřízené anglikánské církve od římskokatolické. Za vlády Marie I. (1553–1558) došlo sice k pokusu o návrat ke katolicismu, královna Alžběta I. (1558–1603) však obnovila moc anglikánské církve. Ta se sice nechala do značné míry ovlivnit probíhající protestantskou revolucí v Evropě, ve většině oblastí má ale dodnes blíže k římskokatolické církvi než k církvím protestantským. Poznámka redaktora.

„Děkuju vám,“ vyhrkla rozpačitě.

„Máte děti?“

Otevřela těžké dveře, vykoukla, jestli je na hřbitově prázdno, a pak mu pokynula, aby šel za ní. Kráčeli za sebou mezi hroby, mezi náhrobky porostlými mechem a lišejníkem bylo vidět jen tu a tam písmeno.

„Dvě,“ prohodila přes rameno. „Chvála Pánu Bohu. Dceři je třináct a synovi dvanáct.“

„A syn rybaří místo táty?“

„Muž zmizel i s lodí,“ pronesla chmurně, jako by to byla ta největší ztráta. „Takže můžeme chytat jen ze břehu.“

„Náš Pán si povolal za učedníky rybáře dřív než koho jiného,“ řekl zlehka.

„Ano,“ přisvědčila. „Ale aspoň nechali doma loď.“

Ta neuctivost ho rozesmála a ona se obrátila a smála se s ním. Zase viděl její vřelý úsměv. Zářil tak, až se mu zachtělo vzít ji za ruku, aby se na něj usmívala dál.

„Víte, loď je moc důležitá.“

„To si uvědomuju,“ přitakal a sevřel popruhy torny, aby se ubránil pokušení. „Jak se vám daří bez lodi a bez manžela?“

„Bídně,“ odpověděla krátce.

U nízké zídky z hrubých kamenů na okraji hřbitova si chytila hnědou sukni a konopnou zástěru a pružně jako chlapec přehodila nohy na druhou stranu. Přelezl za ní a ocitl se na pobřeží, na stezce úzké jako pro ovce. Hlohové keře po obou stranách se nahoře stýkaly, jako by se vnořili do tunelu z hustého listí a zkroucených ostnatých větví. Kráčela před ním se skloněnou hlavou, lokty si zabalila do šálu, v dřevácích zdolávala úzkou klikatou cestičku. Rámus moře o něco zesílil, když slézala ze břehu, a najednou se ocitli pod volnou bledou oblohou, pod světlem měsíce, na pláži z bílých oblázků. Za nimi rostl na břehu velký dub, kořeny se proplétaly bahnem, větve se skláněly až k zemi. Před sebou měli bažinu, stojatou vodu, pohyblivé písky, přílivová jezírka, bahno, ostrůvky rákosí a široký klikatý vodní kanál s přítoky přelévajícími se po blátě, s drobnými vlnkami, které se jim lámaly u nohou.

„Smradlavka,“ oznámila mu.

„Já myslel, že se tomu říká Toulavý záliv?“

„Tak mu říkají v Chichesteru, protože se stěhuje. Nikdy nevědí, kde jsou ostrovy, nikdy nevědí, kde jsou útesy. Řeky mění koryta při každé bouři. Ale my místní známe všechny změny, měníme cestičky podle nálad bažiny. Nenávidíme ji jako přísného pána, říkáme jí Smradlavka. Pokud uděláte špatný krok, chytí vás, dokud si pro vás nepřijde moře, a pak se bídně utopíte. A když náhodou vyváznete, do konce života budete smrdět jako rasův pytel.“

„Žijete tu odjakživa?“ zeptal se a podivil se hořkosti v jejím hlase.

„Ach, ano,“ potvrdila. „Trčím tady. Jsem vazal nedbalého pána a nemůžu odejít. Jsem žena zmizelého muže, nemůžu se znovu vdát. Jsem sestra převozníka, který mě nikdy nepřeveze na pevninu a neosvobodí mě.“

„Celé pobřeží je takové?“ zeptal se a myslel na to, jak tu přistál, jak je kapitán naváděl ve tmě kolem útesů a přes mělčiny. „Všude je to takové nejisté?“

„Pobřežní mokřiny,“ potvrdila. „Ani moře, ani břeh. Ani mokro, ani sucho. Nikdo odsud nikdy neodejde.“

„Mohla byste odejít. Budu mít loď,“ navrhl jí zlehka. „Až tady dokončím svou práci, poplavím se zpátky do Francie. Svezl bych vás.“

Obrátila se, podívala se na něj a znovu ho překvapila, tentokrát vážným výrazem. „Kéž bych mohla,“ posteskla si. „Ale své děti neopustím. A kromě toho mám hrůzu z hlubokých vod.“

Kráčela před ním, křupalo to na oblázkové pláži, klikatící se mezi břehem a bahnem v místech, kde k souši pronikala voda. Zaslechl přízračný křik racka, který nad nimi zakroužil, následoval její stín po oblázcích a bahně a naplaveném dříví, slyšel neustávající šum, jak se moře odkudsi ze tmy po jeho pravici kradlo stále blíž a blíž, zaplavovalo bahnité dno, utápělo rákos, nezadržitelně postupovalo dál.

Vyškrábala se po dalším břehu na stezku, která vedla výš, nad hranicí přílivu. Šel za ní mezi keři hlodáše, noční květy pozbývaly barvy a zářily spíš stříbrně než zlatě, ale pořád ve vzduchu cítil jejich medovou vůni. Poblíž zahoukala sova, lekl se, když ji uviděl, temnou skvrnu ve tmě, kroužící tiše na rozložitých křídlech.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

POBŘEŽNÍ MOKŘINY, SUSSEX, SVATOJÁNSKÁ NOC, ČERVEN 1648