Přeložila:

KLÁRA ŽEMLIČKOVÁ

Tarryn Fisher: The Opportunist

Vydání první

Copyright © 2012, 2018 by Tarryn Fisher

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2361. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Opportunist

Český překlad © 2020 Klára Žemličková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover Designer: Sarah Hansen

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1376-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1377-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Tarryn Fisher

Láska a jiné lži

Za zlomenou lásku

1

SOUČASNOST

Jsem Olivia Kaspenová, a pokud někoho miluju, vyrvu si ho ze života. Ne záměrně… a ani nezáměrně. Teď na jednoho takového koukám, na přeživšího své toxické, trpké lásky. Stojí devadesát metrů ode mě a probírá se starými nahrávkami.

Caleb. Jeho jméno mi omotá hlavu jako ostnatý drát a otevře pocity a rány, ze kterých už se dávno stala zjizvená tkáň. Srdce se mi snaží vyskočit z hrudníku a jediné, na co se zmůžu, je stát a sledovat ho. Už je to tři roky, co jsem ho viděla naposledy. Tenkrát mě při loučení varoval, abych se od něj držela dál. Nasaju do plic vlhký vzduch a pokouším se zkrotit rozbředlé emoce.

Chci jít za ním. Chci vidět, jak se mu oči blýsknou nenávistí. Hloupý nápad. Vykročím a už jsem skoro přes ulici u svého auta, když mě najednou zradí nohy. Konečky prstů mě brní vzrušením. Se zaťatými pěstmi se vrátím zpět k oknu. Tohle je moje strana města. Jak se tady opovažuje ukazovat?

Naklání se nad krabicemi s cédéčky, a když se otočí, aby se podíval na něco přes rameno, zahlédnu letmo jeho neobvyklý nos. Píchne mě u srdce. Pořád toho kluka miluju. Tohle poznání mě vyděsí. Myslela jsem, že už to mám vyřešené. Myslela jsem, že něco takového už zvládnu – že zvládnu nečekaný střet. Chodila jsem přece na terapii. Měla jsem tři roky na to, abych…

… se přes něj přenesla.

… se vyžívala v pocitu viny.

Ještě chvilku se utápím v emocích, než se k obchodu a Calebovi konečně otočím zády. Tohle nejde. Nemůžu se do té temnoty vrátit. Nadzvednu chodidlo, ale najednou se z mraků, které se nad Miami kupí asi týden, ozve zahřmění. Než stihnu udělat dva kroky, déšť začne nemilosrdně bušit o chodník a smáčí mi bílou košili. Urychleně couvnu pod markýzu obchodu. Dívám se na svůj starý Volkswagen Brouk skrz provazy vody. Stačilo by rychle přeběhnout a budu na cestě domů, ale najednou mě vyruší nějaký cizí hlas. Ucouvnu, protože si nejsem jistá, jestli mluví na mě.

„Obloha je rudá – to znamená trable.“

Otočím se na patě a zjistím, že ta osoba stojí přímo za mnou. Je blíž, než je společensky přijatelné. Vydám ze sebe zvuk vyjadřující překvapení a udělám krok dozadu. Ten člověk je odhadem o třicet centimetrů vyšší než já, samý sval, ovšem ne nepřitažlivým způsobem. Ruce drží v podivném úhlu, prsty napjaté a roztažené. Zaujme mě na něm mateřské znaménko, které má přímo uprostřed čela.

„Cože?“ zavrtím na něj zmateně hlavou. Snažím se mu kouknout přes rameno a zahlédnout Caleba. Je tam ještě? Mám jít dovnitř?

„To je staré námořnické pořekadlo.“ Pokrčí rameny.

Zdá se mi povědomý, a zatímco zvažuju, že mu řeknu, ať vypadne, snažím se vzpomenout, kde jsem ho viděla.

„Mám deštník.“ Zvedne květovanou věc s umělým držadlem ve tvaru kopretiny. „Můžu vás doprovodit k autu.“

Podívám se na nebe, které je opravdu temně červené. Oklepu se. Chci, aby mě nechal být, a chystám se mu to říct, ale najednou mě napadne – Co když je to znamení? Nebe je rudé. Vypadni odsud!

Prohlédnu si oprýskaný lak na nehtu u palce a zvažuju mužovu nabídku. Nejsem pověrčivá, ale ten člověk má deštník.

„Ne, děkuju,“ odmítnu nakonec. Pohodím hlavou směrem k obchodu za sebou, protože už jsem se rozmyslela.

„Fajn. Jak je libo, ale blíží se hurikán.“ Znovu pokrčí rameny a vstoupí do deště, aniž by si ten deštník otevřel.

Dívám se za ním. Jeho široká, prohnutá záda odrážejí kapky vody od zbytku jeho těla jako nějaká římsa. Je opravdu velký. Během několika vteřin ho pohltí déšť a už nerozeznám ani jeho siluetu. Mám pocit, že ho odněkud znám, ale takového člověka bych si snad pamatovala, kdybych se s ním setkala už dřív. Otočím se k obchodu. Na ceduli nad dveřmi je jasným, kudrlinkovým písmem napsáno Music Mushroom. Kouknu dovnitř přes výlohu a očima bloudím mezi regály. Caleb stojí pořád na stejném místě a naklání se nad sekcí s reggae hudbou. I z relativní dálky dokážu rozeznat, že se mračí.

Nemůže se rozhodnout. Uvědomím si, co to vyvádím, a ošiju se. Vždyť už ho ani neznám. Nemůžu přece vědět, co se mu honí hlavou.

Kéž by zvedl pohled a všiml si mě. Už nechci číhat pod markýzou jako nějaký slídil. Vzpamatuju se, seberu odvahu a vejdu dovnitř. Když mi ledový vzduch z klimatizace ofoukne vlhkou kůži, roztřesu se. Zahlédnu regál s vodními dýmkami po své levici, schovám se za něj a v zrcátku si zkontroluju make-up.

Zatímco sleduju Caleba skrz police, otřu si prstem rozmazanou řasenku pod očima. Až se objevím, musí to vypadat jako náhoda.

Přímo přede mnou stojí bong ve tvaru hlavy Boba Marleyho. Podívám se do jeho skleněných očí a nacvičuju si v nich překvapený výraz. Jsem znechucená, jak hluboko jsem klesla. Štípnu se do tváří, aby získaly zdravou barvu, a vylezu z úkrytu.

A je to tady.

Moje podpatky hlasitě klapou o zem. To jsem si mohla rovnou najmout trubače, který by můj příchod ohlásil. Překvapivě ani nezvedne hlavu. Když se blížím, klimatizace cvakne. Někdo k větracím otvorům přidělal limetkově zelené fáborky. Když začnou vlát, něco ucítím. Je to Calebova vůně: máta a pomeranč.

Jsem natolik blízko, abych rozeznala jizvu, která mu jemně kopíruje pravé oko – tu, po níž jsem tak ráda přejížděla prstem. Jeho přítomnost v obchodě má až nepříjemně silný dopad. Ženy – mladé i staré – po něm pokukují a naklání se k němu. Celý svět se kloní Calebu Drakeovi, a on si toho vůbec není vědom. Nechutný pohled.

Přitočím se k němu a natáhnu ruku pro cédéčko. Caleb si mě dál nevšímá a abecedně se probírá umělci. Sleduju jeho kroky, a když jsem jen pár centimetrů za ním, zničehonic se otočí. Zamrznu na místě a najednou bych se nejradši vypařila. Nakonec zabořím podpatky nervózně do podlahy a sleduju, jak si prohlíží mou tvář, jako kdyby mě nikdy neviděl, a pak přistane pohledem na plastovém čtverci v mé ruce. Jeho hlas slyším po třech letech.

„Je to dobrá kapela?“

Srdce se mi skoro zastaví šokem a žaludek mi ztěžkne, jako kdybych spolykala olovo.

Pořád mluví tím britským přízvukem, ale chybí mu jeho obvyklá ráznost. Něco mi nesedí.

„Ehm…“

Podívá se mi znovu do tváře a pořád si mě prohlíží, jako kdyby mě viděl poprvé.

„Pardon? Neslyšel jsem.“

Sakra, sakra, sakra.

„No, není špatná,“ řeknu a strčím cédéčko zpátky do regálu. Uběhne pár vteřin ticha. „Ale není to tvůj styl.“

Zatváří se zmateně. „Není to můj styl?“

Přikývnu.

„A co je teda můj styl?“ Zasměje se na mě očima.

Pořádně si ho prohlédnu a snažím se pochopit, co je to za hru, kterou hraje. Vždycky dokázal mimikou naprosto přesně vyjádřit, co cítí. Ovšem teď se tváří docela nevzrušeně. Odvážím se říct: „No, posloucháš spíš klasický rock… ale možná se mýlím.“ Lidi se mění.

„Klasický rock?“ zopakuje a kouká se mi na rty.

Vyvolá to ve mně vzpomínky a nechtěně se zachvěju. Nezačalo to přesně takovým pohledem?

„Omlouvám se,“ prohodí a sklopí oči k zemi. „Tohle je trapný, ale… no… já ani nevím, jaký styl se mi líbí. Nepamatuju si to.“

Civím na něj. To má být nějaký nechutný vtip – aby mi to oplatil?

„Nepamatuješ? Jak si to nemůžeš pamatovat?“

Caleb si promne šíji, svaly na pažích se mu napnou. „Ztratil jsem paměť při nehodě. Zní to pochybně, já vím. Ale pravda je, že nevím, co se mi líbí nebo líbilo. Takže se omlouvám, ovšem netuším, proč mi tohle říkáte.“

Otočí se k odchodu, protože moje tvář nejspíš odráží takový šok, až je mu to nepříjemné. Mám pocit, jako kdybych měla místo mozku rozmačkanou bramboru. Nic nedává smysl. Nic nesedí. Caleb neví, kdo jsem. Caleb neví, kdo jsem! S každým jeho krokem ke dveřím jsem zoufalejší. Hlas v mé hlavě křičí: „Zastav ho!“

„Počkej,“ pípnu. „Počkej… počkej!“ Tentokrát vykřiknu, až se na mě otočí skoro celý obchod. Uzemním lidi pohledem a pokračuju za Calebem. Když je u dveří, konečně se otočí. Mysli! Mysli! Zvednu prst, aby pochopil, že má počkat, a pak vyrazím k sekci s klasickým rockem. Netrvá dlouho, než najdu jeho oblíbené album. Vrátím se, pevně ho svírám v rukách, ovšem zastavím se o pár metrů dál. „Tohle se ti bude líbit,“ řeknu a hodím mu ho. Mířím trochu vedle, ale podaří se mu nahrávku chytit s grácií. Posmutněle se usměje.

Sleduju, jak jde k pokladně, zaplatí kartou, a pak mi zmizí ze života.

Ahoj – sbohem.

Proč jsem mu neřekla, kdo jsem? Teď už je pozdě. Snažím se pochopit, co se právě stalo. Zapomněl na mě.

2

SOUČASNOST

Jednu dobu jsem během posledního ročníku základní školy sledovala televizní detektivní seriál. Detektiv, do kterého jsem byla platonicky zamilovaná, se jmenoval Follagyn Beville. Jack Rozparovač moderní doby napadal prostitutky. Follagyn se ho snažil chytit. V jedné scéně vyslýchal vyžilou prostitutku se zplihlými blond vlasy a černými odrosty. Choulila se na hořčicově žluté pohovce a hladově šlukovala cigaretu. Páni, fantastická herečka! pomyslela jsem si tenkrát. Měla by za ten patos vyhrát Emmy nebo něco. V druhé ruce držela sklenici s whisky a rychle z ní usrkávala. Sledovala jsem každé její gesto, dychtivá po dramatu, a snažila se zapamatovat si všechno, co udělala. Později v noci jsem si nalila Pepsi a vhodila do ní několik kostek ledu. Pití jsem si odnesla k okennímu parapetu a zvedla ke rtům imaginární cigaretu.

„Nikdo mi nerozumí,“ zašeptala jsem směrem k oknu a zamlžila ho dechem. „Tenhle svět je – chladný.“ Usrkla jsem si Pepsi a zachrastila ledem.

Smysl pro drama mám i o dekádu a půl později. Den po mém nečekaném setkání s Calebem se městem prohání hurikán Phoebe, takže můžu zůstat doma, aniž bych si v práci musela vzít volno. Ležím v posteli zkroucená kolem lahve vodky.

Kolem odpoledne vylezu a přesunu se do koupelny. Elektřina funguje i navzdory třetímu stupni toho hurikánu, který řádí za okny. Využiju toho a napustím si vanu. Když jsem naložená v horké vodě, přehraju si tu situaci v hlavě asi milionkrát. Pokaždé skončí stejně; nevzpomíná si na mě.

Moje mopsice Pickles si lehne na předložku a bedlivě mě pozoruje. Je tak ošklivá, až je roztomilá.

„Caleb, Caleb, Caleb.“ Několikrát si to zopakuju pro sebe, abych zjistila, jestli to zní stejně jako dřív.

Caleb míval takový zvláštní zvyk. Když poprvé zaslechl něčí jméno, pořád si ho opakoval pozpátku. Já jsem byla Aivilo a on Belac. Připadalo mi to směšné, ale pak jsem dělala to samé. Nakonec se z toho stal tajný kód, když jsme někoho potřebovali pomluvit.

A teď si mě nepamatuje. Jak mohl zapomenout na někoho, koho miloval? I když jsem mu rozervala srdce na kusy. Vyleju trochu vodky do vany. Jak ho teď dostanu z hlavy? Ze svého depresivního stavu bych mohla udělat práci na plný úvazek. Takhle to dělají zpěváci country hudby. To by mi šlo. Párkrát si zazpívám refrén „Achy Breaky Heart“ a napiju se.

Pak palcem u nohy vytáhnu špunt a poslouchám chrchlání odtékající vody. Vylezu z vany, obléknu se a doplahočím se k lednici. Levný alkohol mi šplouchá v žaludku. Moje nouzová zásoba jídla se skládá ze dvou lahví farmářského dresinku, cibule a bločku vyzrálého čedaru. Nakrájím sýr i cibuli a zaleju je tím nízkotučným dresinkem. Zapnu překapávač na kávu a přehrávač. Je v něm to samé cédéčko, které jsem Calebovi hodila v obchodě. Pak vypiju hodně vodky.

Probudím se na podlaze v kuchyni s tváří utopenou v kaluži slin. V ruce svírám jednu roztrhanou a znovu slepenou fotku Caleba. Kromě nepatrného pulzování ve spáncích se cítím dobře. Rozhodla jsem se. Dneska začnu od začátku. Zapomenu na něj, nakoupím si nějaké zdravé jídlo a změním svůj zatracený život. Uklidím po sobě ten svůj opilecký bordel a slepenou fotku hodím do koše. Sbohem, včerejšku. Pak si vezmu kabelku a zamířím do nejbližších bio potravin.

První věc, kterou mi ten pitomý obchod nabídne, je závan silné vůně pačuli. Nakrčím nos a zadržuju dech, dokud neprojdu kolem obsluhy, kde stojí za pultem dívka mého věku a žvýká žvýkačku.

Vezmu si nákupní vozík, a když mířím do zadní části obchodu, míjím lahve s čističem aury od Madame Deerwood (nefunguje), Mločí oko a sáčky s pupečníkem asijským.

Pokud vím, tohle má být normální obchod se zeleninou, a ne zásobárna pro každého ezoterického magora v okolí třiceti kilometrů. S Calebem jsme tu nikdy nebyli, takže to je pro mě bezpečná zóna bez vzpomínek.

Vhodím do vozíku několik balíčků sušenek s mořskými řasami a chipsy pečené v troubě a vypravím se k ostrůvku se zmrzlinou. Minu ženu v tričku s nápisem „Jsem wiccanka, uvidíte mě na koštěti“. Nemá boty.

U zmrzliny se roztřesu.

„Zima?“

Otočím se tak rychle, že srazím ramenem několik balení vaflových kornoutů, a se zděšením sleduju, jak se řítí k zemi a tříští se jako moje myšlenky.

Caleb!

Zvedá jednu krabici po druhé a skládá si je do volné ruky. Když se na mě pousměje, dojde mi, že ho má reakce pobavila.

„Pardon, nechtěl jsem vás vyděsit.“

Velmi zdvořilé. A zase ten přízvuk.

„Co tady děláte?“ začnu mu radši vykat a ta slova vypustím z úst dřív, než je stačím zastavit.

Rozesměje se. „Já vás nesleduju, přísahám. Vlastně vám chci poděkovat za tu kapelu, co jste mi doporučila. Baví mě to – a dost.“ Ruce má v kapsách a houpe se na patách. „Víno,“ řekne najednou a pootočí svým prstenem na palci. Tohle dělával vždycky, když byl nervózní.

Nechápavě na něj civím.

„Jo, ptala jste se mě, co tady dělám,“ zopakuje zřetelně, jako kdyby mluvil na dítě. „Moje přítelkyně má ráda tohle víno a dá se sehnat jen tady… Organické.“ Při posledním slovu se zachechtá.

Přítelkyně? Přimhouřím oči. Jak je možné, že mě si nepamatuje, a ji ano?

„Takže…,“ prohodím, otevřu jeden z mrazáků a vytáhnu první věc, kterou uvidím. „Svou přítelkyni si pamatujete?“ Snažím se mluvit uvolněně, ale zním, jako kdyby měl ruce kolem mého krku a škrtil mě.

„Po té nehodě ne – to jsem si ji nepamatoval.“

Hned se cítím o trochu líp.

Vzpomenu si na okamžik, kdy jsem ji poprvé uviděla – když jsem před třemi lety provozovala po rozchodu špehovací rituál. Rozhodla jsem se, že svou náhradnici musím vidět, abych to v sobě mohla uzavřít. Bylo to ujeté, ale všichni máme nárok na trochu slídění.

Nasadila jsem si babiččin červený dostihový klobouk, protože měl širokou krempu, pod kterou jsem mohla schovat tvář, navíc byl stejně melodramatický jako moje osobnost. Pickles jsem vzala s sebou jako doplněk.

Leah Smithová. Tak se ta malá mrcha jmenovala. Byla stejně tak bohatá jako já chudá, šťastná jako já nešťastná, zrzavá, zatímco já tmavovlasá. Seznámil se s ní na nějaké snobské párty asi rok potom, co jsme se rozešli. Evidentně do toho skočili po hlavě, nebo on do toho skočil po hlavě, těžko říct.

Leah pracovala v kancelářské budově deset minut od mého bytu. Když jsem tam zaparkovala, měla jsem ještě hodinu času, než skončila v práci. Tu hodinu jsem se snažila namluvit si, že moje chování je naprosto v normě.

Leah vycházela z budovy přesně v šest hodin a pět minut odpoledne a na předloktí se jí vesele pohupovala kabelka od Prady. Kráčela jako žena, která moc dobře ví, že jí celý svět zírá na prsa. Sledovala jsem její klapot v zelených jehlách, zatímco jsem svírala volant. Nenáviděla jsem ty její dlouhé tmavě zrzavé vlasy, které se jí hustě spouštěly ve vlnách po zádech. Nesnášela jsem, jak na své kolegy při rozloučení roztomile mávala prstíky. Nesnášela jsem se za to, že se mi líbily její boty.

Hledám v jeho očích odpovědi, a zatímco se snažím vymanit hlavu z minulosti, zeptám se: „Takže, vy dva jste pořád spolu, i když nevíte, kdo to je?“

Čekám, že se postaví do defenzivy, ale místo toho se ušklíbne. „Celé ji to hrozně sebralo. Je to skvělá holka a mám v ní v tomhle oporu.“ Nepodívá se na mě, když řekne „v tomhle“.

„Nechcete zajít na kafe?“ nabídne mi. „Můžu vás do toho dojemného příběhu zasvětit.“

Ucítím v chodidlech zvláštní brnění, které se mi pomalu rozleze po celém těle. Kdyby si mě aspoň trochu pamatoval, tohle by se nedělo. Bylo by to šílené – přesně ten typ situace, již bych mohla využít.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Motto

1

SOUČASNOST

2

SOUČASNOST