Přeložila:

Dana Šimonová

Elizabeth Hoyt: Hříšné úmysly

Vydání první

Copyright © 2010 by Nancy M. Finney

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and DGrandDesigns3.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2364. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Wicked Intentions vydaného

nakladatelstvím Grand Central Publishing, New York, v roce 2014

Český překlad © 2020 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1385-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1386-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Elizabeth Hoyt

Hříšné úmysly

Mé sestře SUSAN, znovu navzdory faktu, že si pravidelně dělá legraci z mých nedokonalých znalostí práce s počítačem a jednou ročně považuje za nutné pokusit se mi vysvětlit, jak doopravdy funguje internet, což vždy způsobí, že mi z toho málem praskne hlava. Mám tě ráda! ;-)

1. kapitola

Kdysi dávno žil v jedné zapomenuté zemi mocný král, jehož se všichni báli a nikdo ho nemiloval. Jmenoval se král Necita…

KRÁL NECITA

LONDÝN

ÚNOR 1737

Žena, která se o půlnoci pohybovala venku po čtvrti St. Giles, byla buď hloupá, nebo velice zoufalá. Anebo jako v případě Temperance Dewsové to byla nejspíš kombinace obojího, jak si nevesele uvědomovala.

„Za nocí, jako je tahle, tu prý straší Duch ze St. Giles,“ vykládala upovídaná Temperancina služebná Nell Jonesová, zatímco v úzké uličce přeskakovala páchnoucí louži.

Temperance na ni pochybovačně pohlédla. Nell strávila tři roky s kočovnou divadelní společností a občas měla sklon k melodramatu.

„V St. Giles žádný duch nestraší,“ odvětila pevně Temperance. Chladná zimní noc ji dostatečně děsila i bez nějakých strašidel.

„Ale opravdu tu straší.“ Nell si posunula výš nemluvně spící jí v náručí. „Nosí černou masku, oblek harlekýna a má u sebe ostrý meč.“

Temperance se zamračila. „Oblek harlekýna? To nezní zrovna strašidelně.“

„Je to dost strašidelné, pokud je to duch nějakého zemřelého herce, který se vrací mezi živé, aby je strašil.“

„Kvůli špatným kritikám?“

Nell si odfrkla. „A je znetvořený.“

„Jak to může kdokoli vědět, když ten Duch nosí masku?“

Zatím došly až k rohu a Temperance si pomyslela, že vepředu zahlédla světlo. Zvedla vysoko lucernu a v druhé ruce sevřela pevně pistoli. Zbraň to byla natolik těžká, že ji z ní bolela ruka. Mohla ji nosit v pouzdře, ale tak by neposloužila svému účelu jako hrozba. Ačkoli byla nabitá, mohla z ní vystřelit pouze jednou, ale po pravdě řečeno, nevěděla ani příliš dobře, jak se to dělá.

Přesto ta pistole vypadala nebezpečně a Temperance za ni byla vděčná. Noc byla temná, vítr tiše sténal a přinášel s sebou zápach výkalů a hnijícího odpadu. Kolem nich se ozývaly obvyklé zvuky čtvrti St. Giles – hlasy zvyšující se v hádce, steny a smích a sem tam podivný, strašidelný výkřik. Čtvrť St. Giles byla schopná vyděsit i tu nejméně bázlivou ženu tak, že by utíkala jako o život.

A to i bez Nellina vyprávění.

„Hrozivě znetvořený,“ pokračovala Nell a ignorovala Temperancinu logiku. „Prý má spálené rty a víčka, jako by zemřel při nějakém dávném požáru. Zdá se, jako by na vás cenil velké, žluté zuby v příšerném úsměvu, když vám jde vyrvat střeva z břicha.“

Temperance nakrčila znechuceně nos. „Nell!“

„Říká se to,“ prohlásila ctnostně Nell. „Ten duch rozpáře své oběti břicho a hraje si s jejími vnitřnostmi, než zase zmizí v temnotě.“

Temperance se zachvěla. „Proč by to dělal?“

„Ze závisti,“ odtušila věcně Nell. „Závidí živým lidem.“

„Já tedy na žádné duchy nevěřím,“ prohlásila Temperance a zhluboka se nadechla, když zabočily na malé, špinavé náměstíčko. Na vzdálenějším konci stály dvě postavy, ale při jejich příchodu se ztratily. Temperance vydechla. „Bože, jak nesnáším, když musím být po setmění venku.“

Nell poplácala miminko po zádech. „Ještě tak půl míle. Potom můžeme dát tohle maličké do postýlky a ráno poslat pro kojnou.“ Když se ponořily do další uličky, Temperance si skousla ret. „Myslíš, že se dožije rána?“

Avšak Nell, která obvykle zcela svobodně vyjadřovala své názory, zůstala potichu. Temperance hleděla vpřed a zrychlila krok. Vypadalo to, že miminko je pouze pár týdnů staré a dosud nevydalo ani hlásek od chvíle, kdy je odebraly z náruče mrtvé matky. Prospívající miminko se normálně projevuje dost hlasitě. Bylo hrozné pomyslet, že spolu s Nell vykonaly tuto strastiplnou cestu zbytečně.

Ale měly snad na výběr? Když dostala do Útulku pro potřebná miminka a osiřelé děti zprávu, že jedno miminko potřebuje její pomoc, bylo ještě světlo. Z trpké zkušenosti věděla, že kdyby čekaly až do rána, aby miminko vyzvedly, mohlo by v noci zemřít nedostatkem péče nebo by už mohlo být prodáno žebrákům. Zachvěla se. Děti, které koupili žebráci, byly často mrzačeny, aby vzbudily větší lítost kolemjdoucích. Mohlo jim být vyloupnuto oko nebo zlomena či zkroucena končetina. Tohle miminko nemohlo počkat až do rána.

Přesto by byla moc ráda, kdyby už dorazily domů.

Nacházely se právě v úzkém průchodu, který z obou stran hrozivě stínily vysoké domy. Nell byla nucena jít za Temperance nebo riskovat, že se odře o zdi domů. Kolem nich se proplížila hubená kočka a poté se velice blízko ozval výkřik.

Temperance zaváhala.

„Někdo je před námi,“ zašeptala chraptivě Nell.

Slyšely jakýsi šelest a poté vysoké zaječení.

Temperance polkla. Z průchodu se nedalo nikam zabočit. Mohly se buď vrátit, nebo pokračovat – ale návrat by znamenal dalších dvacet minut při obcházení celé té oblasti.

To rozhodlo. Noc byla chladná, a to nebylo pro miminko dobré.

„Drž se hned za mnou,“ zašeptala k Nell.

„Jako blecha v psím kožichu,“ zamumlala služebná.

Temperance napřímila ramena a držela pistoli před sebou. Její mladší bratr Winter říkal, že ji stačí pouze namířit a střelit. To by nemělo být těžké. Když vstoupily do rozbitého dvora, objevilo se před nimi světlo lucerny. Na okamžik se zastavila. Jejich světlo odhalilo scénu jako z nějaké pantomimy.

Na zemi ležel muž a krvácel na hlavě. Ale kvůli tomu neztuhla – krev, ba dokonce i smrt byly v St. Giles častým zjevem. Ne, to, co ji zarazilo, byl ten druhý muž. Skláněl se nad padlým tělem a jeho černý plášť se rozprostřel kolem ležícího jako křídla velkého dravce. Držel dlouhou černou vycházkovou hůl se stříbrnou rukojetí, jež měla stejnou barvu jako jeho vlasy. Ve světle lucerny bylo vidět, že jsou rovné, dlouhé a stříbřitě se lesknou. Ačkoli tvář měl převážně ve tmě, pod krempou černého třírohého klobouku se mu blýskaly tmavé oči. Temperance cítila tíhu jeho pohledu. Bylo to, jako by se jí fyzicky dotkl.

„Chraňte nás všichni svatí a opatrujte od zlého,“ zamumlala Nell a její boty zaklapaly po dláždění. Zabočila prudce do vedlejšího průchodu a zanechala celou tu scénu za sebou.

„Kdo to byl, Nell?“ ptala se zadýchaně Temperance, zatímco si razily cestu zapáchající uličkou. „Znáš ho?“

Ulička náhle vyústila do širší ulice a Temperance si trochu oddechla, neboť se cítila lépe, když ji z obou stran netísnily zdi.

Nell si odplivla, jako by si chtěla pročistit ústa od nepříjemné pachutě.

Temperance si ji zvědavě prohlížela. „Vypadalo to, jako bys toho muže znala.“

„Přímo ho neznám,“ odtušila Nell. „Ale vídám ho tu. Byl to lord Caire. A je lepší se mu vyhnout.“

„Proč?“

Nell zavrtěla hlavou a stiskla rty pevně k sobě. „O takových, jako je on, bych s vámi vůbec neměla mluvit, madam.“

Temperance nechala tu tajemnou odpověď být. Dostaly se nyní na lepší ulici – některé krámky měly nade dveřmi zavěšené lucerny, jež rozsvěceli lidé uvnitř.

Temperance zahnula za další roh do Maiden Lane. Jejich sirotčinec už byl na dohled. Stejně jako sousední domy to byla vysoká cihlová budova, postavená co nejlevněji. Měla jen pár úzkých oken a nad vchodem nevisel žádný štít. Za patnáct let existence útulku nebylo nikdy zapotřebí jejich služby inzerovat.

Ve čtvrti St. Giles byla opuštěných dětí a sirotků spousta.

„Tak jsme se dostaly bezpečně domů,“ pravila Temperance, když došly ke vchodu. Postavila lucernu na ošlapaný schod a vytáhla z řemínku, připevněného na opasku, velký kovový klíč. „Už se těším, až si dám hrnek horkého čaje.“

„Já zatím uložím tu chudinku do postýlky,“ opáčila Nell, když vešly do malé vstupní haly. Byla dokonale čistá, ale ani čistota nedokázala zakrýt opadávající omítku ani zprohýbanou podlahu.

„Děkuju ti.“ Temperance si sundala plášť a právě ho dávala na věšák, když se v zadních dveřích objevila vysoká mužská postava.

„Temperance.“

Polkla a otočila se. „Ach Wintře, nevěděla jsem, že už ses vrátil.“

„Zjevně ano,“ opáčil suše mladší bratr a pokynutím pozdravil sloužící. „Dobrý pozdní večer, Nell.“

„Pane.“ Nell se mu uklonila a nervózně pohlédla z bratra na sestru. „Půjdu se podívat na děti, ehm, ano?“

Vyběhla nahoru a zanechala Temperance, aby samotná čelila bratrovu nesouhlasnému pohledu.

Temperance narovnala ramena a protáhla se kolem bratra. Sirotčinec byl dlouhý a úzký, vmáčknutý mezi sousední domy. Na šířku měl kromě malé chodby jen jednu místnost. Používala se jako jídelna a příležitostně se v ní přijímali nečetní důležití hosté. Vzadu v domě se nacházela kuchyně, kam Temperance právě mířila. Děti dostávaly večeři přesně v pět hodin, ale ona ani bratr ještě nejedli.

„Právě jsem se chystala připravit trochu čaje,“ oznámila a šla prohrábnout oheň. Z místa před krbem se zvedla černá kočka Saze a protáhla se, než odtud vyrazí na lov myší. „Od včerejška zbylo trochu hovězího a je tu pár čerstvých ředkviček z dnešního nákupu na trhu.“

Winter za ní se nadechl. „Temperance.“

Pospíchala pro konvici. „Chleba už je trochu okoralý, ale můžu ti z něj udělat topinku, jestli chceš.“

Bratr mlčel. Ona se k němu konečně otočila a čelila nevyhnutelnému.

Bylo to horší, než se obávala. Winterův dlouhý, hubený obličej vypadal smutně, kvůli čemuž se vždy cítila hrozně. Nechtěla ho zklamat.

„Když jsme vycházely, bylo ještě světlo,“ hlesla tiše.

Znovu si vzdychl, sundal si kulatý černý klobouk a posadil se na židli. „Nemohla jsi počkat, až se vrátím, sestro?“

Temperance mu pohlédla přímo do očí. Winterovi bylo pouze pětadvacet let, ale působil dojmem muže dvakrát tak starého. Ve tváři měl vepsané vyčerpání, široká ramena ve špatně padnoucím kabátu svěšená a dlouhé končetiny příliš tenké. Posledních pět let denně vyučoval na malé škole patřící k sirotčinci.

Po otcově smrti v minulém roce jeho pracovní povinnosti ohromně vzrostly. Nejstarší bratr Concord zdědil rodinný pivovar. Asa, druhý nejstarší bratr, hleděl na sirotčinec vždycky trochu přezíravě a sám se živil poněkud tajemně. Obě sestry – nejstarší ze sourozenců Makepeaceových Verity i nejmladší Silence – byly provdané. Takže na Wintera zbylo vedení sirotčince. Dokonce i s její pomocí – Temperance pracovala v útulku od smrti manžela před devíti lety – byl ten úkol pro jednoho muže ohromně zatěžující. Temperance se bála o bratrovo zdraví, ale jak sirotčinec, tak škola, která k němu patřila, založil jejich otec. Winter proto bral jako svou synovskou povinnost, aby obě charitativní organizace udržel při životě.

Pokud ho ovšem nezradí zdraví.

Temperance nalila do konvice vodu z kádě u zadních dveří. „Kdybychom na tebe čekali, byla by už úplná tma a neměly bychom jistotu, že tam miminko stále ještě bude.“ Pohlédla na něj a zavěsila přitom konvici nad oheň. „A kromě toho – ty nemáš dost vlastní práce?“

„Kdybych přišel o sestru, myslíš, že by mi práce ubylo?“

Temperance od něj provinile odvrátila zrak.

Bratr pokračoval jemněji: „A to nemluvím o celoživotním utrpení, které bych cítil, kdyby se ti dnes večer něco stalo.“

„Nell znala matku toho dítěte – nebylo jí ještě ani patnáct.“ Temperance krájela chléb. „A mimoto jsem měla s sebou pistoli.“

„Hmm,“ ozval se Winter za ní. „A kdyby tě někdo obtěžoval, použila bys ji?“

„Jistě,“ pronesla s hranou jistotou.

„A co kdyby ses netrefila?“

Nakrčila nos. Otec vedl všechny bratry k tomu, aby uměli řádně diskutovat. Tento fakt ji občas pořádně dráždil.

Přenesla plátky chleba nad oheň, aby je opekla. „V každém případě se nic nestalo.“

„Dneska,“ povzdychl si znovu Winter. „Musíš mi slíbit, sestro, že už nebudeš jednat tak pošetile.“

„Hmm,“ zamumlala Temperance a soustředila se na opékání. „Jak to šlo dnes ve škole?“

Chvíli se domnívala, že bratr nebude souhlasit se změnou tématu. Poté řekl: „Myslím, že dnes to bylo dobré. Samuelsův hoch si konečně zapamatoval latinské cvičení a nemusel jsem žádného kluka trestat.“

Temperance na něj pohlédla s pochopením. Věděla, jak Winter nesnáší šlehat je po dlaních proutkem, a už vůbec ne řezat je rákoskou přes zadek. Kdykoli byl Winter nucen nějakého školáka tělesně potrestat, přicházel pak domů se špatnou náladou.

„To ráda slyším,“ podotkla.

Zavrtěl se na židli. „Přišel jsem na oběd, ale tys tu nebyla.“

Temperance vytáhla topinku z ohně a položila ji na stůl. „Musela jsem odvést Mary Foundovou na nové místo. Myslím, že se tam bude mít docela dobře. Vypadá to, že její nová paní je hodná, a vzala si jenom pět liber za to, že vyučí Mary na služebnou.“

„Bůh dej, aby to dítě skutečně něčemu naučila, abychom ji tu už znovu neviděli.“

Temperance nalila horkou vodu do malé čajové konvičky a přenesla ji na stůl. „To zní cynicky, bratře.“

Winter si přejel rukou po čele. „Odpusť. Cynismus je ošklivá slabost. Pokusím se mírnit.“

Temperance si sedla a tiše posloužila bratrovi. Čekala, co jí ještě poví, protože ho zjevně trápilo něco jiného než jen její pozdní příchod.

Nakonec se jí s tím svěřil: „Když jsem obědval, navštívil nás pan Wedge.“

Pan Wedge byl jejich domácí. Temperance se zarazila s rukou na čajové konvici. „Co ti řekl?“

„Že nám dává posledních čtrnáct dní a potom nechá sirotčinec násilně vystěhovat.“

„Dobrý bože!“

Temperance upírala oči na malý kousek hovězího na talíři. Bylo šlachovité a tvrdé, z nějaké podezřelé části krávy, ale ona se těšila, až se pořádně nají. Teď ji najednou veškerá chuť přešla. Byli s nájemným za sirotčinec pozadu – minulý měsíc nebyli schopni zaplatit plný nájem a v tomto měsíci nezaplatili vůbec nic. Možná jsem neměla kupovat ty ředkvičky, pomyslela si zasmušile. Avšak děti celý minulý týden nejedly nic jiného než vývar a chleba.

„Kdyby tak sir Gilpin na nás pamatoval v poslední vůli,“ zamumlala.

Sir Stanley Gilpin byl otcův dobrý přítel a patron tohoto sirotčince. Jako majitel divadla na odpočinku si dokázal vydělat jmění akciemi Společnosti jižních moří a byl natolik prohnaný, že dokázal své akcie prodat, než ta pověstná bublina praskla. Sir Gilpin byl zaživa šlechetným patronem, ale po jeho nečekané smrti před šesti měsíci zůstal sirotčinec bez přísunu obvyklých financí. Plácali se v tom a využívali všechny peníze, které dokázali ušetřit, ale nyní se ocitli v bezvýchodné situaci.

„Sir Gilpin byl nezvykle šlechetný člověk, jak se zdá,“ odtušil Winter. „Zatím jsem nebyl schopný sehnat jiného gentlemana ochotného podobně financovat útulek pro chudé sirotky.“

Temperance píchla do hovězího. „Co budeme dělat?“

„Bůh nás povede,“ pravil Winter, odstrčil napůl snědené jídlo a vstal. „A pokud ne, potom bych mohl možná po večerech vyučovat soukromé studenty.“

„Už takhle pracuješ celý den,“ protestovala Temperance. „Máš sotva čas pár hodin se prospat.“

Winter pokrčil rameny. „Jak bych mohl vydržet sám se sebou, kdyby ta neviňátka, o něž se staráme, byla vyhozena na ulici?“

Temperance shlédla na svůj talíř. Na to neznala žádnou odpověď.

„Pojď,“ nabídl jí bratr ruku a usmál se.

Winterův úsměv byl tak řídký, tak vzácný. Když se usmál, celý jeho obličej jako by byl osvícen vnitřním ohněm a na jedné tváři se mu objevil ďolíček, takže vypadal chlapecky a skutečně na svůj věk.

Když se Winter usmíval, museli se usmívat i všichni kolem něj. I Temperance se usmála, když pokládala svou ruku do jeho. „Kam jdeme?“

„Pojďme se podívat na naše chovance,“ navrhl, vzal svíci a vedl ji ke schodům. „Už sis někdy všimla, jak andělsky vypadají, když spí?“

Temperance se tomu zasmála a už stoupali po schodech do prvního patra. Byla tam úzká chodba se třemi dveřmi. Nahlédli do prvních a Winter zvedl svíci nahoru. Kolem stěn pokoje stálo šest malých postelí. V nich spali po dvou či po třech nejmladší sirotci. Na normální posteli u dveří ležela Nell a už spala.

Winter přešel k postýlce nejblíž Nell. Ležela tam dvě miminka. Prvním byl zrzavý chlapec s růžovými tvářičkami. Ve spánku si cucal pěstičku. Druhé miminko bylo poloviční, mělo bledé tvářičky a zapadlé oči, dokonce i ve spánku. Na temeni mu vyrážely jemné černé vlásky.

„Tohle miminko jste zachránily dnes v noci?“ zeptal se tiše Winter.

Temperance přikývla. Vedle prospívajícího chlapečka vypadala holčička ještě křehčeji.

Ale Winter se jenom lehounce dotkl prstem její ručičky. „Jak by se ti pro ni líbilo jméno Mary Hopeová?“

Temperance polkla, aby si uvolnila stažené hrdlo. „To je velice příhodné.“

Winter přikývl a po pohlazení malého miminka vyšel z pokoje. Další dveře vedly do chlapecké ložnice. Na čtyřech postelích leželo třináct chlapců do devíti let – v devíti od nich odcházeli do učení. Kluci leželi s rozhozenými končetinami a s tvářemi růžovými spánkem. Winter se usmál a přetáhl přikrývku přes tři chlapce ležící nejblíže u dveří. Zastrčil také jednu nohu, která vyklouzla z postele.

Temperance si vzdychla. „Člověk by nikdy nevěřil, že hodinu před obědem tráví tím, že honí krysy v uličce.“

„Hmm,“ odvětil Winter a tiše zavřel za sebou dveře. „Malí chlapci tak rychle vyrostou v dospělé muže.“

„To máš pravdu.“ Temperance otevřela poslední dveře – vedoucí do dívčí ložnice – a z jednoho polštáře se okamžitě zvedla malá hlava.

„Přinesla jste ji?“ zašeptala chraptivě Mary Whitsunová.

Byla nejstarší z dívek v sirotčinci. Pojmenovali ji podle svátku Whitsun čili svatodušní neděle, kdy ji před devíti lety jako tříletou přinesli do sirotčince. Přestože byla Mary Whitsunová tak mladá, Temperance ji občas nechávala hlídat ostatní děti – jak to udělala i dnes večer.

„Ano, Mary,“ zašeptala v odpověď. „Přinesly jsme s Nell miminko bezpečně sem k nám.“

„To jsem ráda.“ Mary Whitsunová široce zívla.

„Dobře jsi hlídala ostatní,“ zašeptala Temperance. „Teď spi. Brzy už bude nový den.“

Mary Whitsunová ospale přikývla a zavřela oči.

Winter vzal zbytek svíčky z malého stolku u dveří a vyšel z dívčí ložnice. „I já se zařídím podle tvé moudré rady, sestro, a popřeju ti dobrou noc.“

Zapálil svíčku od své vlastní a podal ji Temperance.

„Dobře se vyspi,“ popřála mu. „Já si dám před spaním ještě šálek čaje.“

„Nebuď vzhůru moc dlouho,“ nabádal ji Winter. Dotkl se prstem její tváře – stejně jako to udělal miminku – a vydal se po schodech nahoru.

Temperance ho sledovala a mračila se, když viděla, jak pomalu se pohybuje. Bylo už po půlnoci a on vstával před pátou, aby si mohl něco přečíst, napsat dopisy potenciálním patronům a připravit se na školu. U snídaně ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

1. kapitola