PETRA NACHTMANOVÁ

HÁDKA

Edice PETUNKY

Huntířov, 2020

© Petra Nachtmanová, 2020

Vydalo v roce 2020 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

web: http://www.petranachtmanova.cz,

e-mail: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 30. a 22. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

Druhé vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Pro Book Covers Studio

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88272-38-0 (epub)

ISBN 978-80-88272-39-7 (mobi)

Kapitola 1

Současné události jí připomínají sen. Hodně šťastný, mimořádný a zalitý nejchutnějším medem. Radostí se vznáší metry nad zemí. Dotýká se zbývajících barevných listů podzimu na stromech, houpe se na větvích. A ještě výš, výš, do blankytně modrého nebe, kde by tak milovala lehké poskakování z obláčku na obláček.

Během krátké chvilky se znovu naučila létat.

Ano, láska dává křídla. Většinou až po dnech, kdy je dokáže bolestivě useknout. I několikrát za sebou...

Rozvod klepal na dveře, dokonce již otevírala, ale najednou CVAK, zamkla na sedm západů. Ani krok dovnitř, ani krok ven. Jen čekání. Nekonečné vyhlížení změny. Stane se zázrak?

Stal se.

Po sedmi nekonečných západech slunce se konečně vzbudila do nádherného svítání.

„Stýskalo se mi. Tolik jsi mi chyběla. Odpusť!“

Vrátil se, i když ji před týdnem ujišťoval o úplně posledním dni stráveném v jedné domácnosti.

Anita nejprve řvala vzteky, pak lítostí. Nakonec v duchu žadonila o Petrův návrat, avšak další den si hodlala zvyknout na jeho nepřítomnost. Zmatek za zmatkem. Srdce bojovalo, dosud nevědělo, kam vlastně přiřadit převratné události.

Jakmile se před ní objevil, s obálku ovázanou červenou mašlí a s kyticí růží, skočila mu instinktivně do náruče. Po pár vteřinách se odtáhla a hrála si na ledovou královnu.

„Nemyslím si, že bys mě tímhle dokázal obměkčit.“

„Nitko, týden u moře. Jen my dva a luxusní hotel. Rozvod by nás oba zničil. Patříme k sobě. Moc dobře to víš.“

„Koupil jsi pobyt u moře? Zbláznil ses?“

„Jo. Úplně. Odepsal jsem naše společný roky kvůli jedné nijaké. Bylo to jen jednou. Nikdy víc. Pomatení smyslů. Naštvala jsi mě, a tak jsem se vrhnul na první, která mi dobrovolně dala. Nic to pro mě neznamenalo.“

„Něco asi jo.“

„Dobře, jistý druh uspokojení. Pár minut, určitě ne víc než deset. Ani nevím, jestli mě úplně vzrušila. Hýbal jsem se sem a tam, myšlenky putovaly úplně jinde...“

„Mlč. Nepitvej se v tom. Fakt nestojím o podrobnosti.“

„Nitko, podívej se dovnitř. Rovnou jsem vytiskl fotky místa, kde strávíme báječný čas.“

Milovala, když ji oslovoval „Nitko“.

Nitka s naprosto dokonalou jemností, kam navlékal šťastné chvilky místo korálků. Po svatbě si pořídili opravdové korálky a šňůrky. Na jednu navlékali ty barevné pro znázornění krásných prožitků. Druhá patřila pouze černé barvě a zaznamenávala momenty, kdy se jim nedařilo, kdy se pohádali, naštvali, smutnili nebo plivali vzteky. Celá korálková podívaná je nesmírně bavila čtyři roky, kdy jim skoro vše hrálo do noty. Za poslední rok však přidala tolik černých korálků, že se rozhodla všechny šňůrky v ošatkách strčit do velkého šuplíku v obývací stěně. Přikryla je již nepoužívaným ložním povlečením, což dávalo jistotu, že si obsahu dlouho nevšimne.

Ještě donedávna obviňovala sama sebe. Za všemi problémy stála její nekontrolovatelná žárlivost. Silné emoce. Pocit vlastnit Petra napořád, každým kouskem jeho těla i duše. Když nebyl s ní, neovládala se. Brzy upadala do podezírání, kde se zdržel, když slíbil příchod před půlhodinkou. A zuřila, když ignoroval její výslechy a obviňování.

„Žárlíš úplně zbytečně. Věř mi.“

Opakoval jí s naprostým klidem, jak se mýlí. Žádná by ho přece neupoutala!

Občas nalil do skleniček ledovou skotskou whisky a jednu jí s úsměvem podal. Napěněná vzteky do sebe vylila celý obsah.

„Nalij mi další drink!“

Zamračená se dožadovala přídavku, rozhodnutá spláchnout potřebu naleznout spoustu způsobů, jak mu dokázat zálety a touhu po jiných kráskách.

Pomalu od ní převzal ten kousek skleněného nádobí, s otisky jejích prstů a se zbytky lesku pro plnější rty. Odložil obě sklenky na kuchyňskou linku. Neplnil prosbu. Nesplnil by ani rozkaz ve jménu vybájených obtíží. Přivinul se k ní. Pevně ji obejmul. Vplouval do jejích zmatených myšlenek svými doteky. Boural rozzlobené věty, lámal nedůvěru, zamračený výraz měnil na dojemně něžný a spokojený.

„Ty můj žárlivý blázínku!“

„Promiň, zase tě bezdůvodně obviňuju. Příliš fantazíruju.“

Miloval ji i s chybami. Chápal žárlivost. Petr Malej byl hodně atraktivní muž. S neoholenou tváří, a v oblíbené mikině s kapucí, se uměl tvářit dost zle, ale neublížil by, dokud by nevznikl vážný důvod bránit sebe či blízké osoby. Stačilo, aby nakrabatil čelo, odhalil své vypracované tělo a ženy mu padaly k nohám.

Dobře, viděla jen jednu, která zakopla a opravdu se zabrzdila o jeho nohy. Galantně ji zvedl, oprašoval a vyzvídal, jestli se jí nic nestalo. Tenkrát se procházeli s Anitou společně, tudíž viděla na vlastní oči, jak nic neohrozilo vzájemnou lásku. Žádné laškovné mrkání, svůdné vlnění a tajné podstrkování vizitky s kontaktem.

Podruhé mu žena padla k nohám tak, že v mžiku zmizela veškerá bezdůvodnost. Nešlo o žádné zaškobrtnutí na veřejné cestě. Ta žena před Petrem klečela na kolenou a uspokojovala tu jeho naběhlou věcičku ukrývanou v rozepnutých kalhotách. Hnus! Večer odešel do hospody jako vždy, když se rafli. Nakonec skončil v nočním klubu. Popíjení piva s kamarády mu asi nepřineslo tolik potěšení.

Tentokrát nešlo o žádnou přehnanou emotivní lásku, jen mu připomínala oslavu narozenin u kamarádky Anežky.

„V kolik vyjedeme v sobotu? Ideální by bylo tak do jedný odpoledne.“

„Jaká cesta?“

„K Anežce a Láďovi.“

„My jsme jim něco slíbili?“

„Proboha, snad jsi nezapomněl? Připomínala jsem ti to minulý týden minimálně třikrát.“

„Zapomněl. A promiň, vůbec se mi nehodí jezdit někam v sobotu.“

„To nemyslíš vážně! Těší se na nás. Připravili nám pokoj na přespání.“

„Jeď sama.“

Rozčílila se na maximum. Nadávala mu. Proklínala ho a mámila z něho důvod, proč? Místo odpovědi práskl dveřmi a zmizel ve víru večerního a posléze nočního života.

Nic by netušila a zůstala u podezírání a krásného usmiřování, kdyby jí snaživý chytrák nevhodil do schránky obálku s deseti fotkami Petra při noční akci s tou pouliční děvkou. Ne, jinak o ní nedokázala uvažovat, jen jako o holce, která dá každému. Sotva se Petr probral, zíval u otevřené lednice a naléval si pomerančový džus, hodila mu ty fotky na jídelní stůl.

„A jsou tady. Důkazy! Fakt mě dost mrzí, jak jsem ti vždycky naletěla na přesvědčování, že o nic nešlo.“

Odložil si džus na linku, znovu zívl a dost nevěřícně prošel prvních pět fotek. Doufal, že ta náhodná aférka zůstane v utajení. Vplula do jeho života zničehonic. Nepokoušel se o žádnou známost, vždyť by mu manželka neodpustila ani jedno vyzývavé mrknutí. Zdokumentovaná rychlovka. Co tímhle sledovala?

„Najala sis soukromého detektiva?“

„Ne, proč?“

„Nebo si snad hodná kámoška zahrála na osobní zpravodajskou službu?“

„Netuším, jak se ocitly ty fotky ve schránce, ale jde o jasný důkaz, nač pátrat po autorovi? Rád by ses z toho vyvlíknul, ale smůla!“

„Nic nepopírám. Stalo se, i když si vlastně na detaily moc nevzpomínám.“

„Tak si ty snímky prohlídni důkladněji, aby se ti oživila paměť.“

Petr nechápal sám sebe. Fotky hovořily jasně, ale neznal ani její jméno. Vlastně popíjel sám a najednou stál venku. Ona před ním klečela a činila se dost zkušeně. Lhal by, vzpomínal si na tu zvláštní vlnu vzrušení, už dlouho si nepřipadal tak nadržený. Již u baru se potil, jak mu stoupalo vzrušení intimních partií. Někdo mu nalil něco do pití! Jasně, děvka hledající klienty. Vždyť několikrát četl, jak vylepšený koktejl dokázal probudit i starouška. Nekonečná žádostivost. Nekončící touha narážet ztopořený penis do pořádně mokré holky.

Jenže poslední dobou byl na sex příliš vyčerpaný, proto nevěřícně kroutil hlavou nad nahodilou událostí.

Obrala ho o prachy? Rychle zkontroloval peněženku. Nejdříve přikyvoval, že šlo o peníze, ale po chvilce si vzpomněl, že ubyla jen suma, kterou zaplatil v hospodě a pak v baru.

„Zaplatím, připočítejte mi tam poslední pivo.“

Až při pití se cosi zvrtlo. Koho si nevšiml, jak mu tajně sype do moku oblbováka?

„Nevyhrožuj! Jedeš v tom s námi!“

Slyšel tyto dvě věty odkudsi z dálky. Neví, kdo je vyslovil. Když se potácel na čerstvý vzduch, ta holka se děsně hihňala a stoprocentně se jednalo o zkušenou mrchu. Mysl mu dost otupěla. Dělal to s ní, ale on kdesi ve Vesmíru a ona na Zemi.

Kdo jim vpadl do života bez pozvání? Kdo škodil? Kdyby se tu neobjevily fotografie, bral by to za pitomý úlet. Možná teprve přijde vydírání. Nesmysl! To by poslali jemu, a ne Anitě!

Sakra, o co tady šlo? Vždyť dělal obyčejného elektrikáře, žádného dealera, pasáka nebo gigola. Některé ženské po něm sice bláznily, ale vždy si s nimi poradil. Nebo ne? Chybička se vloudila a zhrzená ženuška mstila neopětované city?

Nejhorší bylo, že došlé důkazy stále kolovaly v manželčině hlavě. Roztrhal je, vyhodil, ale stále dokola mu vyčítala jednu noc, kdy se bod důvěry dostal na úplné dno.

Hádali se, hádali a hádali. Vytahovali na povrch vše, co je za poslední roky žralo, až padlo slovo o rozvodu. Rozvod, kde už neplatí žádné: „navěky v dobrém i ve zlém“. Zlé se nerado sdílelo, tolerovalo a odpouštělo. Nakonec se vrátil jako poslušný pejsek a pokoušel se usmířit.

„Anit, tak co? Vykopni mě, nebo přijmi dárek.“

„Dobře.“

„Co dobře?“

„Způsobil jsi dost problémů a dostaneš šanci je pořádně vyžehlit. Na té dovolené mě budeš nosit na rukou, jasný?“

„O tom nepochybuj.“

Okamžitě poznala, že mu těžko odolá. Přesně věděl, kdy zůstat opodál, kdy ji obejmout, vzít za ruce, a kdy tiše vstoupit k ní do ložnice, i když mu přikázala, aby se vyspal na gauči v obývacím pokoji.

*

Anita Strnadová a Petr Malej se vzali třetí červnovou sobotu před pěti lety. Rozhodli se používat stejné příjmení Malejovi. Anitě bylo tehdy pětadvacet let, Petrovi o tři roky více. Tvrdila, že se vzali o bouřlivé noci, i když svatební obřad proběhl v jedenáct hodin dopoledne, na zahradě u bazénu jejich společných známých Kroupových. V tento čas jen občas z dálky zahřmělo. Nedýchatelné počasí však některé z pozvaných dohánělo k šílenství.

Její matka si přesto neodpustila několikrát během slavnostní ceremonie zopakovat své oblíbené: „Nehrb se!“

Alice Strnadová se tehdy pyšnila pětačtyřiceti lety. Vypadala snad lépe než její dcera. Sama o sobě přemýšlela jako o výherkyni na dráze krásy s Anitou. Dceři nikdy nepřipadalo důležité trávit nadměrně dlouhý čas u kadeřníků, kosmetiček, v masážních salonech a v buticích s originální módou. Alici ano.

Lichotilo jí, když ji známé ujišťovaly v tom, že by mohly být sestrami, ne matka s dcerou.

Alice milovala být trendy a šla s módou, což spotřebovalo skoro celý její plat poradkyně se zdravou výživou. Její manžel Miloš Strnad jí pravidelně dost přispíval na chod domácnosti, ale i on sám odmítal dělat stojku, aby si vzala úplně každou korunu. Věnoval se modelářství od doby, kdy se poznali. Finančně náročného koníčka táhl ze svého platu automechanika a z různých fušek načerno. Pochopitelně nešlo jen o peníze, ale rovněž o čas. Alice s oblibou prohlašovala, jak si muž vůbec nevšímá manželky, a že dcera vznikla tak trochu omylem. Seznámili se, když si jednou odskočil s kamarády na pivo do hospody. Alice tam právě oslavovala narozeniny kamarádky Žofie.

„Kdybych do něho občas v bytě nešťouchla nebo ho neupozornila, aby se odsunul o pár centimetrů na stranu, tak by ani nevěděl, že existuju! Naštěstí mám plno zájmů, tak nenajdu ani čas se s ním rozvést!“

„Mami, nedramatizuj to. Táta tě má rád. Nikdy nezapomene na vaše výročí, na tvoje narozeniny a svátek.“

„Pravda. Sice si vzpomene, ale proč mi tolik let dává za dárky jen květiny a dárkový balíček šamponu se sprchovým gelem, který mu první padne pod ruku v drogerii? Existují parfumerie, luxusní kosmetické řady, revoluční novinky.“

„Chlapům podobný věci nevysvětlíš. Buď ráda, že ti nekupuje tanky, lodě a letadýlka na slepování.“

„Hmm, pravda. Kupoval by je mně, využil pro sebe.“

Anita se usmála. Ano, její otec patřil ke zvláštním lidem. Vůbec se nerozčiloval, nehádal se s manželkou, i když ho mnohokrát tolik provokovala. Kliďas nad kliďasy. Nejspíše díky své mírumilovné povaze vydržel mít nejen Alici tak dlouho po svém boku, ale i zdolávat stále nové výzvy v oblasti skládání RC modelů. I o svatebním dnu jediné dcery se nehodlal vzdát ani jedné minuty.

Právě si pohrával s akrobatickým větroněm z takřka nerozbitného extrudovaného pěnového polyolefinu, se střídavým motorem s rotačním pláštěm, regulátorem, výškovkou, s odnímatelným krytem kabiny a jinými doplňky, aby brzy ohromil své přátele z klubu plně funkčním velkým rekreačním modelem, když ho vyrušila rozrušená dcera.

„Tati, nestihneme obřad. Pospěš si.“

Miloš Strnad ještě chvíli dumal nad nějakou zapeklitostí s kabely, které chtěl připojit pro serva k multikonektorům mezi polovinami křídla a trupem.

„Tati, propásneš můj velký den!“

Odtrhl oči od modelu a pousmál se na dceru. Poté se podíval na nástěnné hodiny nad poličkou s fotorámečky. Anitin důvěrně známý prostor s odlišným ozdobením, než byla léta zvyklá. Táta si přivlastnil její království. Pokojík už stejně nevyužívala tak často. Stačila jí postel, která tu zůstala s mnohým jiným vybavením. V současnosti vypadal pokoj přeplácaně. Ze všech koutů vykukovaly sestavené lodě, tanky, vrtulníky, helikoptéry, letadla a auta. Dostal od dcery povolení, nikdy by ji nevyšoupl bez jejího vědomí a souhlasu. Vlastně nevystrnadil, což bylo jejich oblíbené slovo.

„Neboj se, Anit. Nevystrnadím tě od nás se zpožděním. Chybí ještě pět minut. Spoustu času.“

„Tati!“

„Chápu, jsi nervózní. Minuta sem, minuta tam, odvezu tě na radnici.“

„Fajn, ale s Petrem nás oddají na zahradě u Kroupových? Zapomněl jsi?“

„Uvolni se. Nečerti se. Četl jsem tu pozvánku aspoň desetkrát, pamatuji si každý detail. Neboj se.“

„Nebojím, ale radnice je úplně jinde.“

„Já jen tak pro uvolnění. Opravdu ti svatební šaty moc sluší. Auto je vyšňořený, nablýskaný, voňavý.“

Naštěstí se předem oblékl do slavnostního obleku. Nedokázal jen tak čekat s rukama v klíně a nic nedělat. Pozvaní už vyčkávali na místech ve svých autech, někteří jeli přímo na místo. Anita si nespočetněkrát za život přála mít povahu po tátovi, ne po matce. V den svého sňatku snad ještě stokrát více než v předešlých letech.

Kliďaska! Kdyby jednou v sobě našla patřičný klid a mávla nad vším rukou. Žádný stres, rozčilování, starosti, přehnané obavy!

Nic špatného se neděje, řeknou si „ano“ do budoucnosti. Vždyť se chystaly samé pěkné věci, nic tragického. Proč se nervovala z lásky, kterou potvrdí na veřejnosti? Nechápala svou povahu. Tisíckrát mohla vydolovat důvody, proč se nevzrušovat, ale mysl vůbec neposlouchala a hrála si po svém.

Kroupovi jim poskytli na svatbu svůj zbrusu nový rodinný penzion se zahradním altánem. Oficiálně otvírali až za dva týdny, ale nechybělo nic zásadního pro komfort svatebčanů.

Pochopila, že zde pobývali Kroupovi a odhadem pět jejich příbuzných, ale mnoho pozvaných skutečně vůbec nepoznávala, dokonce si troufla tvrdit, že ani Petr. Matka vzala pod taktovku seznam hostů, tudíž bylo jasné, odkud vítr vane.

„Mami, proboha, proč jsi pozvala tolik lidí, když je vůbec neznám?“

„Já ano, věř mi. Neskuhrej, většina tady nepřespí, chystají se večer domů.“

„To jsi mě moc neuklidnila. Svatbu jsem dávno zařadila do soukromých záležitostí, kam pustím příbuzné a nejlepší přátele. Ani o nohu navíc.“

„Pleteš se. I tobě neznámý se snadno stane nejlepším přítelem. A neboj, znám lidi, které ty ne. Nenatáhla bych sem úplného cizáka.“

„Fajn.“

„Žádný strach, svatební noc dopadne perfektně.“

„Doufám, že jsi mi do postele nikoho cizího nenastrčila?“

„Vtipkuj, uvolníš se a zahodíš zbytečný obavy.“

„Nevím, proč tolikrát opakuješ, abych se nebála. Holčička dávno vyrostla, nevšimla sis?“

Přesto se několikrát nefalšovaně lekla. Hromy a blesky o svatební noci. Každá zvučná rána ji nejprve vyplašila, pak se oba společně smáli. Stáli u otevřeného okna, objímali se, líbali, pozorovali tmou zahalenou zahradu. Hodně vtipkovali, jak jim do postele vletí opravdu rozžhavený posel z nebes a oba je spálí na uhel. Jen, co se oba rozesmáli hodně nepovedenému vtipu, ozvala se taková rána, že Anita prožila zástavu srdce na několik vteřin. Srdce jí poté tak silně bušilo. A Petr? Smál se a ukazoval, jak je vzrušený. Žadonil o první pomoc v podobě orálního sexu. Nic mu neodmítla. Skončili v posteli, tiskli se k sobě a spát se jim vůbec nechtělo. Hřmění pomalu přestávalo. Vzdalovalo se od budovy.

Nádherně se milovali, uvolnili a za nejskvělejší svatební dar dostali úplné zmizení dusna.

Vylezla z postele a dýchala svěží vzduch přicházející zvenčí. Příjemné noční osvěžení. Když se otočila tváří do místnosti a hodlala znovu laškovat se svým manželem, vyjekla hrůzou. Vrzající dveře se pootevřely a dovnitř kdosi vstoupil. Nejprve nikoho neviděla, ale stačila chvilka, aby na postel skočila kočka. Oddechla si.

„Já jsem se fakt málem zbláznila. Ty potvoro kočičí!“

Hned se posadila na postel vedle Petra. Vzala do náruče chlupaté a velmi přítulné stvoření. Neodpustila si lehkou pusu na lesklý černý kožíšek. Tlapky se zataženými drápky dokazovaly návštěvu mírumilovného poslíčka, žádného naježeného netvora.

„Já tě upozorňoval na špatný dovírání dveří. I kočičí tlapky je zvládnou otevřít.“

„Hmm. Můžu být ráda, že sem nevlezlo větší zvíře. Medvěd. Lev. Tygr. Vlkodlak! Myslíš, že černá kočka o svatební noci oznamuje smůlu, nebo štěstí?“

„Určitě štěstí,“ odpověděl Petr bez zaváhání. Pohladil nejprve kočku po hřbetě a pak Anitu po ruce a noze. Zase v něm stoupalo vzrušení. Anita vstala a rozhodla se kočičího návštěvníka vyprovodit stejnou cestou, jakou přišel. Krátké pomazlení muselo stačit, teď nastal čas najít vlastní pelíšek.

„Pořádně ty dveře přimáčkni. Počasí se zklidnilo, tak snad vydržíme do rána bez vetřelců.“

Kočku vyšoupla ven. Hned nezavřela. Na chodbě se jí nezdálo cosi v pořádku. Zakázala si zabývat se hrůzostrašnými představami, ale stín se přibližoval. Ještě to jí chybělo! Bát se o vlastní svatební veselce. Napadaly ji nejčernější myšlenky, ale naštěstí trvaly pár sekund. Oči vytřeštila, když se před ní objevila matka.

„Mami, kam jdeš?“

„Za tebou, i když nerada ruším.“

„Co se děje?“

„Stalo se něco příšerného. Celá se klepu. Právě odjela sanitka. Víš, šla jsem k němu do pokoje a on se tam najednou složil...“

„Táta? Co se mu stalo? Kam ho odvezli?“

„Ne, neplaš se. Táta je v pohodě. Odjel asi před hodinou a půl. Někdo z přátel ho hodil domů.“

„Tak kdo?“

„No, přece Samson.“

„Kdo to je?“

„Vždyť jsem ti o něm už tolikrát vyprávěla. Můj nejlepší zákazník.“

„Aha. A cos dělala tak pozdě u něho v pokoji?“

„Co asi? Povídali jsme si spolu. Mluvili, bavili se, debatovali, probírali různé záležitosti. Najednou ležel na zemi skoro mrtvý.“

„Hlavně, že ho zachrání. Asi infarkt. Jestli jsi do něho moc hučela, tak ho kleplo.“

Alice Strnadová zavrávorala. Dcera ji hbitě podepřela. Odvedla ji k nim do pokoje, kde ji posadila do čalouněného křesílka. Petr již dávno vylezl z postele a stihl se obléknout do trička a džínsů, které si tady nechal na zítřejší neformální setkání se zbývajícími hosty.

„Mami, klid. Dělala jsem si srandu. Samozřejmě za to nemůžeš. Zbytečně se netrap, není to tvoje vina. Dneska se měnily tlaky, nejspíš podobný výkyvy špatně snáší. Starším lidem se to stává častěji.“

„Není zase tak starý.“

„Dobře, zdravotní obtíže řeší i mladší ročníky.“

„Nikdo mi nic neřekne, nejsem rodinný příslušník.“

„Určitě se o jeho stavu nějak dozvíme, neboj.“

„Můžu tu s vámi počkat do rána?“

„Jasně. To není problém, najdu si jiný místo na přespání,“ souhlasil Petr a vlastně by se rád vzdálil od tchyně. O nevinném povídání Alice s muži dost pochyboval. Sice si dnes moc nevšímal, co přesně dělá, ale nechtěně dvakrát zahlédl, jak se k jednomu muži chová dost uvolněně a vyzývavě. Neznal ho jménem, ani podle vzhledu. Jevil se však jako velmi důležitý muž pro Alici. Pro jednou by nad tím mávl rukou, ale podruhé určitě nešlo o žádnou náhodu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1