Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © Michaela Zamari 2020

Cover & Design © Jakub Bodnár

Forest Fiction

Slovak Edition © Michaela Zamari 2020

All rights reserved

ISBN: 978-80-570-2104-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Špeciálne venujem...

Najlepšiemu spolubývajúcemu na svete!

A všetkým,

ktorí už v živote „museli” klamať,

a potom mali tú guráž

povedať pravdu

a ospravedlniť sa.

M.

Príhovor autorky

Keď som sa popri hypotéke a bežných výdavkoch pokúšala vydať si prvé knihy, mala som obdobie, počas ktorého si moja peňaženka výrazne utiahla opasok – musela som obmedziť výdavky na zábavu. Ak som chcela popritom aj cestovať, bola to jediná šanca ako všetko skĺbiť.

A nepribrať a nezobúdzať sa v sobotu či nedeľu s „opicou”.

Vtedy sa v mojej hlave zrodila Dea.

Tak som jej začala hľadať osudového muža a perfektne mi k nej zapasoval Miky.

Potreboval ju, len o tom dovtedy nevedel.

A to som vtedy ešte netušila, že ju vlastne bude potrebovať celá partia...

PROLÓG

„Klop! Klop!” zaznelo kdesi v diaľke. Niekto nielenže búchal na moje dvere, ale ešte túto aktivitu musel aj nevyhnutne okomentovať.

Takú potrebu má iba jedna žena v mojom živote. Nedokážem jej odolať... A zatiaľ som ju neposlal do pekla.

Ruka preložená cez moju hruď sa pomrvila. Patrila k telu, ktorému som včera doprial toľko, že som jeho majiteľku nemohol poslať domov. Zaslúžila si patričný oddych.

„Zlatko, mám tu pre teba čistú bielizeň,” ozvalo sa spoza dverí.

Doriti, už som vari tisíckrát hovoril, že si po to zbehnem sám. Vážne chcem od nej tak veľa?

Rozkošné teleso s hrdzavou hrivou sa pomrvilo a čosi si nespokojne zašomralo.

„Prepáč,” jemne som vzal jej ruku a položil ju tam, kde mi nebránila zdvihnúť sa z postele. Potom som sa neochotne postavil a dovliekol svoju unavenú kostru k dverám.

S prispatým pohľadom som sa pozrel do mohutného zrkadla vedľa dverí a vydesene ustúpil. Pretrel som si oči a druhý pohľad už nebol taký neznesiteľný.

Okolo úst som mal zvyšky rúžu, ktorý lepšie vyzeral na mojej návšteve, a vlasy... tak tie ani nedokážem opísať. No s tým sa dalo žiť, zato ten rúž som si zotrel naslineným chrbtom ruky.

Až potom som odomkol a otvoril dvere diablovi za nimi.

„Mami, fakt to nemohlo počkať?”

Pozeral som do očí naštvanej žene, ktorá ma splodila. Môj úspech u žien mala na svedomí práve ona, lebo šarm som rozhodne zdedil po jej vetve. Aj pár rokov po päťdesiatke vyzerala famózne. Vrásky na inak dokonalej tvári prezrádzali, že sa v živote veľa usmieva a dlhé husté vlasy zafarbené nahnedo si plnili úlohu koruny krásy.

Mamin pohľad bol, tuším, viditeľne pohoršenejší než ten môj.

„Keby si žil vo svojom, ako väčšina tvojich rovesníkov, vedel by si, že vypratá a poskladaná bielizeň v obývačke neodpochoduje do šatníka sama,” odvetila mi podráždene.

Krátko som zvažoval, či by malo význam oponovať, že doba sa zmenila a nie každý sa stihne osamostatniť do tridsiatky. Za jej „mládi” možno aj do dvadsaťpäťky, pretože štát rozdával byty aj bez šialenej hypotéky.

Navyše, takmer o mne ani nepočujú, ak si neprivediem hlasnú návštevu, takže to, že má nutkanie prať moje veci v čase, keď to vyhovuje jej, či vyvárať jedlo ako pre celú armádu a potom čakať, kto to zošrotuje, naozaj nie je môj problém. Od toho dávam ruky preč.

„To viem aj bez toho, aby som žil vo svojom, mimo vášho domu, výsosť,” pokúsil som sa o úsmev. Nemyslel som to až tak ironicky, ako to vyznelo. Z jej výrazu som sa dovtípil, že sekať dobrotu je najlepšou náhradou panadolu, po ktorom by som po prehýrenej noci čoskoro siahol.

„Mohla si mi tú kôpku nechať dole a dnes by som si ju vzal,” dodal som zmierlivo.

„Vážne? Už dnes?” prebodávala ma pohľadom, „túto kôpku tam máš už päť dní. Asi si nemal cestu okolo. Či skôr nemali ste,” pokúsila sa nakuknúť cez moje rameno do provizórneho bytu.

Rodičovský dom pozostával z dvoch podlaží, pričom otcovi a mame stačila spodná časť. Tá horná mala svoj vlastný vchod, hneď za ním malú chodbu, z ktorej sa dalo ísť do obývačky spojenej s kuchynským pultom, do samostatnej spálne a do kúpeľne spojenej s toaletou. V podstate som mal pre seba celý byt, akurát nebol môj. A bol hrozivo blízko mojej detskej izby...

Zdedil som ho po babke. Ak by som si mohol vybrať medzi súkromím a tým, aby babka ešte žila a vypekala mi tie jej dobroty, mal by som v tom jasno.

Lenže niekedy od života skrátka nedostaneme luxus v podobe výberu.

„Prepáč, mami. Povedal som, že vám predstavím len takú, ktorá si to zaslúži. Takže nie, o tejto ešte neviem veľa, čiže, aby som odpovedal na tvoju otázku,” zatváril som sa dôležito a veľmi chápavo, „ešte sme nemali cestu cez vašu obývačku.”

„Hlavne, že náš dom si jej ukázal s otvorenou náručou,” zahlásila.

Naše večné doberačky mi fakt budú chýbať, keď im raz splním želanie a odsťahujem sa...

„Miky?” ozvalo sa z mojej spálne.

„My o vlku...” narovnal som sa.

„Strč si toho vlka,” zašomrala mama, vtisla mi do rúk kôpku opratých trenírok s čistými tričkami a otočila sa na päte, aby mohla zísť po schodoch dolu.

Keď mi niekto nahrá na smeč...

„Keby si nebola moja mama, ktorú vrúcne milujem,” ľúbezne som zdôraznil každé jedno slovo, „tak by som to pochopil ako veľmi nevhodný dvojzmysel.”

Nemal som v pláne zastaviť ju predtým, ako chcela odísť a nechať ma venovať sa návšteve – čo sa, mimochodom, patrí, – no ona sa zvrtla naspäť ku mne a vrhla na mňa taký nebezpečný pohľad, až som uskočil aj s celou kôpkou bielizne.

„Keby si nebol môj syn, jediný syn,” zdôraznila pomedzi stisnuté zuby, „tak by sme ťa s ockom už dávno vykopli z domu aj s tými tvojimi návštevami.”

„Máš ešte dcéru,” dodal som. Zjavne sa môj mozog nestihol prebudiť, lebo som sa netrafil do kontextu.

„Veď toto,” rozhodila rukami a dala sa na ústup, „ešteže aspoň tá sa nám vydarila,” bedákala celou cestou po schodoch.

Až do tohto momentu som jej poznámky nebral osobne. Ale keď večer otec vyhlásil, že u nich skysnem do päťdesiatky a môjho vyšúchaného pinďúra – vážne to tak povedal, až som sa hanbil ako malý fagan – si nikdy nepresťahujem do vlastného bytu, vstúpil som si do svedomia.

Urazilo ma, že má o mne takú chabú mienku.

A nemyslím toho „vyšúchaného”, proti tomu som nemohol namietať, ale keď mi niekto hodí rukavicu do ringu, neváham a vezmem si ju.

A práve vtedy som prehodnotil svoj život a začal premýšľať nad vlastným bývaním...

Prvá kapitola

Deana

Pred letom som bola v San Diegu. Posledné roky tam chodím na dvojmesačné pobyty udržiavať schopnosť komunikovať v anglickom jazyku, sem-tam pomáhať s výučbou alebo s organizáciou akcií pre študentov.

A tentokrát som spoznala muža, ktorý ma dostal všetkými možnými spôsobmi.

Nanešťastie, z Južnej Ameriky sa odsťahoval do Kalifornie. Sexi Brazílčan, o pár mesiacov mladší odo mňa, čerstvých dvadsaťsedem, ktorý tiež od detstva študoval anglický jazyk a sníval o živote v slnečnej časti Severnej Ameriky. A do toho zatúžil po Slovenke, ktorá mu vraj ukradla srdce.

Krátka verzia: Preplo mi.

Plne si to uvedomujem, ale keby ste ho poznali, tú vášeň, chémiu, iskru, ľahkosť bytia, s akou premenil každú prekážku na výzvu, tak by ste nad mojou šialenosťou privreli oko. Možno aj obe.

Dlhá verzia: Prisľúbil mi, že ak za ním prídem s vízami a finančnými prostriedkami na prvé mesiace, pomôže mi nájsť si prácu a splníme si náš zaláskovaný sen byť opäť spolu.

Nuž, moja finančná situácia už nebola taká veselá ako naše predstavy. Ak som si chcela našetriť na výlet na druhú stranu zemegule, musela som doriešiť záväzky v hlavnom meste našej malej krajiny a svojim výdavkom poriadne utiahnuť kohútik. V preklade, potrebovala som do môjho dvojizbového bytu niekoho, kto by mi pomohol rozdeliť si náklady a splácať hypotéku. Niekoho, komu nebude prekážať zdieľať jednu obývačku, jednu kuchyňu, jednu kúpeľňu a jednu posteľ.

Bola som pre to ochotná urobiť čokoľvek. Aj zmeniť sexuálnu orientáciu, keď sa mi po neúspešných pokusoch ozval nádejný záujemca mužského pohlavia.

A to bol iba začiatok...

Druhá kapitola

Deana

„Prosím,” zdvihla som váhavým tónom, keď mi na mobile zasvietilo číslo, ktoré som nemala uložené v kontaktoch.

„Dobrý deň, volám ohľadom inzerátu na podnájom. Je ešte aktuálny?” zaznelo z druhej strany.

Mužský hlas sa nedal prepočuť.

V tej sekunde mi hlava bleskovou rýchlosťou zanalyzovala, čo sa vlastne deje.

Predstavila som si znenie tých pár viet, ktoré mi mohli zmeniť život. Alebo mi aspoň mohli dopomôcť k tomu, aby som zmenila svoj život presne tak, ako som to zamýšľala.

Hľadám dočasného spolubývajúceho

do priestranného dvojizbového bytu s terasou v blízkosti centra (skvelá občianska vybavenosť, všetko na skok). Uprednostňujem mať doma obľúbené jedlo a osobu, ktorá udržiava poriadok. Ušetrí tým čas nám obom. Nefajčím, nechrápem a neholdujem drogám. Víno a čokoládu nerátam. Pracujem prevažne z domu, preto na seba pravdepodobne narazíme. Čakáte nejaký háčik?

Byt má iba jednu samostatnú izbu, preto spomínam, že nechrápem. Prosím, číslo uvedené nižšie použite len v prípade seriózneho záujmu. Cena 430 €/mesiac (vrátane energií), vratná záloha a depozit 1 000 €. Sťahovanie možné

od 1. 6. 2016, alebo ihneď.

Lokalita: Bratislava

P. S. Po mojom odchode do zahraničia možnosť prednostného dlhodobého podnájmu.

Kým som dala dokopy tých pár viet, strávila som nad klávesnicou slušné dve hodiny.

Svoju ponuku som hodila na stránku s inzerátmi všetkých druhov. Od oblečenia, cez skriňu či domáce zvieratko, až po nehnuteľnosti. Do sekcie Bývanie prispievali všetci tí, ktorí nechceli sponzorovať realitku. Alebo byť na očiach a vyhnúť sa plateniu dane z prenájmu.

Hľadala som spolubývajúcu, ale môj inzerát jasne nenaznačoval, že ho uverejnila žena, ktorá hľadá nájomníka ženského pohlavia. Napísala som to neutrálne, dočerta.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLÓG

Prvá kapitola

Druhá kapitola